Гийермо дел Торо, Даниел Краус
Формата на водата

Превод от английски: Елена Павлова, 2018

chitanka.info

На любовта, в многото й образи и форми.

Защото внезапна като водопад ще е смъртта

и като цвят отронен, падащо листо внезапна,

като поемането и изпускането на дъха;

и като нея земна, рязко мъката захапва.

Конрад Ейкън

Няма значение дали водата е топла или студена, ако тъй или иначе се налага да я прегазиш.

Пиер Тейар дьо Шарден

Примордий[1]

1

Ричард Стрикланд чете писмото с инструкции на генерал Хойт. Намира се на единайсет хиляди фута височина. Двумоторният самолет се тресе от удари със силата на боксьорски ъперкът. Последен етап на полета от Орландо до Каракас, до Богота и до Пихуайал, в граничната чупка между Перу, Колумбия и Бразилия. Писмото е съвсем кратко и част от думите са поправени с черен химикал. В него, с насечения ритъм на армейска поезия, е предадена легендата за един бог от джунглата. Бразилците го наричат Деуш Бранкя[2]. Хойт иска Стрикланд да придружи наетите от него ловци. Да им помогне да пленят тази твар, каквато и да е тя, и после да я докара в Америка.

Стрикланд изгаря от нетърпение да приключи задачата. Това ще бъде последната му мисия за генерал Хойт. Сигурен е. Извършеното в Корея по заповед на генерала го е направило зависим от Хойт през последните дванайсет години. Форма на изнудване, такава е тяхната връзка, и Стрикланд иска да се освободи от нея. Ще изпълни тази задача, най-важната досега, и ще разполага с разменна монета, с която да се избави от Хойт. След това ще се върне в Орландо, при Лейни и децата, Тими и Тами. Ще бъде истински съпруг и баща — нещо, което мръсната служба при Хойт не му е позволявала. Ще бъде изцяло нов човек. Най-сетне свободен!

Съсредоточава се пак върху писмото. Разглежда го през безчувствената призма на военното си мислене. Горките южноамерикански шибаняци! Бедността им не се дължи на нескопосаните им умения в селското стопанство. Разбира се, че не. Просто Богът с хрилете е недоволен от преклонението им към джунглата. Писмото е на петна, понеже в двумоторника тече. Стрикланд го бърше в панталона си. Армията на САЩ, пише там, вярва, че Деуш Бранкя притежава възможности за многостранна военна употреба. Задачата на Ричард е да се грижи за „интересите на САЩ“ и да поддържа отряда, както се изразява Хойт, „мотивиран“. Стрикланд знае от първа ръка какво разбира генералът под мотивиране.

Мисли за Лейни! Или — предвид онова, което сигурно ще се наложи да извършиш — по-добре не мисли изобщо за нея.

Португалските ругатни на пилота са оправдани. Приземяването е ужасно. Пистата е най-обикновена просека в гъстата джунгла. Стрикланд слиза с олюляване от самолета само за да открие, че горещината е видима с просто око, като плаващо петно е. От един пикап му маха колумбиец с тениска на „Бруклин Доджърс“ и хавайски шорти. Момиченце в каросерията на пикапа замерва главата на Стрикланд с банан, а той е твърде замаян от полета, за да реагира. Колумбиецът го закарва до селцето — три улички накръст, пълни със скърцащи каруци с дървени колела и босоноги деца с изпъкнали коремчета. Стрикланд обикаля магазините и пазарува на автопилот: запалка, лосион против комари, найлонови торбички с цип, пудра за крака. Плъзга своите песос по плотове, които ронят сълзи от влага.

Понеже е изчел цял разговорник в самолета, пита:

— Você viu Deus Brânquia?[3]

Търговците се кикотят и размахват разперени пръсти от двете страни на шиите си. Стрикланд няма никаква шибана идея какво означава това. Тукашните хора му миришат на кисело и на метал, като току-що заклан добитък. Тръгва по топящ се под обувките асфалтов път и съзира един бодлив плъх, който се гърчи в лепкавата черна каша. Умира, и то бавно. Костите му ще лъснат, преди да е потънал напълно в катрана. Това е най-хубавото шосе, което Стрикланд ще види през следващата година и половина.

[1] Primordium (лат.) — възникване, зачатък. В биологията — първият разпознаваем, хистологично различим стадий на развитие на орган. (Всички бележки под линия са на преводача.) ↑

[2] Deus Branquia (порт.) — Бог с хриле. ↑

[3] Виждал ли си Бога с хрилете? (порт.) ↑

2

Алармата тресе нощното й шкафче. Без да отваря очи, Елайза опипва за леденостуденото копче, което спира будилника. Сънувала е дълбок, спокоен и топъл сън и иска да се върне в него, дори и само за минутка. Но вече е будна и сънят се изпарява; винаги става така. Остава само споменът за вода — тъмна и дълбока. Тонове вода, които я притискат, но тя не се дави. Диша в нея — и то по-добре, отколкото тук, в будния живот, във ветровитите стаи с евтина храна и прекъсващо електричество.

На долния етаж свирят туби и кънтят женски писъци. Елайза въздъхва във възглавницата си. Петък е и дават нов филм в образцовия киносалон „Аркейд“ — тоест в денонощното кино точно под нея — а това означава нови диалози, звукови ефекти и музикални паузи, които ще трябва да интегрира в ритуалите си за събуждане, ако иска да се предпази от продължителен, спиращ сърцето стрес. Сега свирят тромпети; после крещят орди мъже. Елайза отваря очи и вижда часовника, който показва 22:30, а след това — лъчите на прожекционната машина, които се процеждат през дюшемето на пода и оцветяват валмата прах в наситените цветове на „Техниколор“.

Тя сяда и гуши рамене заради студа. Защо ухае толкова силно на какао? Необичайната миризма е съпроводена от неприятен шум: сирените на пожарна кола североизточно от „Патерсън парк“. Жената спуска пети на студения под и се зазяпва в променливите, примигващи светлини на киномашината. Този нов филм поне е по-ярък от предишния — някаква черно-бяла лента, озаглавена „Карнавал на душите“ — и пищните му цветове обвиват стъпалата й, като я връщат плавно в сънната омая: представя си, че е пълна с пари, ама наистина червива, и подмазващи се продавачи нахлузват на краката й един куп шарени обувки. Изглеждате потресаващо, мис. С такъв чифт обувки просто ще завладеете света!

Само че светът е завладял нея. Дори закачените по стените дрънкулки, закупени за жълти стотинки от гаражни разпродажби, не могат да скрият проядената от термити ламперия и хлебарките, които се разбягват, щом наемателката светва лампата. Тя избира да не ги забелязва; това е единствената й надежда да преживее нощта, идващия ден и битието си по-нататък. Отива в кухненския бокс, наглася таймера, пуска три яйца в тенджера с вода и продължава към банята.

Елайза приема къпането извънредно сериозно. Водата потича и тя си смъква фланелата. В работата си намира често забравени дамски списания по масите в столовата и безброй статии са й показали върху кои инчове от тялото си следва да се вторачва. Но бедрата и гърдите й не могат да се сравняват с изпъкналите розови белези от двете страни на шията й. Тя се навежда напред, докато голото й рамо не блъсва огледалото. Всеки белег е дълъг три инча и се простира от югуларната вена до ларинкса. В далечината сирените приближават; Елайза е прекарала целия си живот в Балтимор — трийсет и три години — и проследява с лекота напредъка на пожарната по „Бродуей“. Белезите на шията й също са един вид пътна карта, нали? Места, на които е била и които не иска да си припомня.

Когато потапя главата си под водата във ваната, отгласите от киното се усилват. Женски глас крещи: „Да умреш за Хамос означава да живееш вечно!“. Елайза няма представа дали е чула правилно името. Плъзга парче сапун между дланите си и се наслаждава на усещането да е по-мокра от водата, толкова хлъзгава, че да се врязва през течността като риба. Остатъци от приятния сън се настаняват в мислите й, тежки като мъжко тяло. Внезапно образите стават всепоглъщащо еротични и тя пъха насапунисани пръсти между бедрата си. Ходила е на срещи, правила е секс и така нататък. Но оттогава са минали години. Срещнат ли неспособна да говори жена, мъжете се възползват от нея. Нито веднъж не са се опитвали да комуникират с Елайза, нищо подобно. Те просто я сграбчват и я обладават, все едно тя, нямата, безгласна като животно, наистина е животно. Във ваната е по-добре. Мъжът от съня, колкото и мъгляво да изглежда, е по-добър от тях.

Но таймерът, този адски досадник, внезапно се разпищява. Елайза се стряска засрамено, нищо че е сама, и се надига, като лъщи и ръси капки. Увива се в хавлията си и се връща треперейки в кухнята, където изключва печката и приема лошата новина на часовника: 23:07 е. Къде ли е изгубила толкова време? Нахлузва грабнат наслуки сутиен, закопчава произволна блуза, приглажда някаква пола. Чувствала се е вбесяващо жива в съня, а сега е инертна като яйцата, които изстиват в чиния. Тук, в спалнята, също има огледало, но тя не поглежда към него — страхува се да не открие, че е станала невидима.

3

Стрикланд намира петдесетфутовия катер на отреденото му място и използва новата си запалка да изгори писмото на Хойт — стандартна военна практика. Сега целият лист е почернен, мисли си той, и е редактиран напълно. Катерът изпълва с презрение военната му душа като всичко, което е видял дотук. Прилича на купчина приковани един за друг отпадъци. Коминът е закърпен с изчукана тенекия. Гумите върху перилата са видимо спаднали. Единствената сянка на борда се дължи на опънат между четири кола чаршаф. А времето обещава да е горещо. Това е хубаво. Ще изгори предателските мисли за Лейни; за прохладния им, чист дом; за шепота на палмите във Флорида. Ще кипне мозъка на Стрикланд до онзи бяс, който мисия като тази изисква.

Мръснокафява вода пръска между дъските на кея. Част от моряците са бели, други мургави, трети — червеникавокафяви. Има татуирани и с пиърсинги. Всички влачат сандъци по трапа, който драматично се огъва от тежестта. Стрикланд ги следва и стига до корпуса, на който е надраскано „Жозефина“. Малките люкове предполагат, че каютите долу са просто формалност и са толкова тесни, че едва побират дори капитана. Стрикланд се изприщва от самата дума „капитан“. Хойт е единственият командир тук, а Ричард е неговият заместник. Не е в настроение за малоумни кормчии, които си мислят, че могат да раздават заповеди.

Намира капитана — очилат мексиканец с бяла брада, бяла риза, бели панталони и бяла сламена шапка, да подписва манифести с излишен размах. Мексиканецът крясва „Мистър Стрикланд!“ и Ричард има чувството, че е попаднал в една от анимациите на сина си: „Шантави рисунки: Мийстър Стрийкланд!“, как ви звучи, а? Научил е наизуст името на капитана нейде над Хаити: Раул Ромо Савала Енрикес. Приляга му: започва добре, а после се раздува помпозно.

— Виж! Escoces и puros cubanos[1], друже, за теб са! — Енрикес му връчва пура, пали една за себе си и пълни две чаши.

Стрикланд е научен да не пие на работа, но позволява на „капитана“ желаната наздравица.

— За la aventura magnifico[2]!

Пият и Ричард си признава, че уискито му идва добре. Готов е на всичко, за да загърби поне за малко извисяващата се сянка на генерал Хойт, както и мисълта какво може да означава за бъдещето му в армията един провал да „мотивира“ подходящо Енрикес. Благодарение на скоча, топлината в корема му се изравнява временно с температурата в джунглата.

Енрикес явно е похабил твърде дълго време в издухване на димни кръгчета: неговите са съвършени.

— Пуши, пий и се наслаждавай! Скоро няма да ти се отдаде случай да се поглезиш така. Хубаво е, че не дойде по-късно, мистър Стрикланд. „Жозефина“ е нетърпелива да потегли. Като Амазония, и тя не чака никого…

На Стрикланд намекът не му харесва. Оставя чашата си и се втренчва в капитана. Енрикес се смее и пляска с ръце.

— Точно така. Хора като нас, пионерите на Сертау[3], не са длъжни да показват нетърпението си. Los brasilenos[4] ни почитат с названието сертанисти. Изискано звучи, si[5]? Раздвижва кръвта, а?

Енрикес описва в скучни подробности пътуването си до преден пост на „Института по морска биология“. Кълне се, че е държал — в собствените си dos manos[6]! — варовикови фосили, които уж напомнят описанията на Деуш Бранкя. Учените са ги датирали от времето на Девона, който, знаехте ли, мийстър Стрийкланд, е част от Палеозойската ера. Това, възклицава Енрикес, е онуй, дето привлича мъже като тях в Амазония. Там, където примитивният живот все още процъфтява. Където човекът може да прелисти назад календара и да докосне недосегаемото.

Стрикланд успява да отложи въпроса си за цял час.

— Проучи ли маршрута?

Енрикес гаси пурата си и се мръщи през люка. Там намира нещо, на което да се усмихне и жестикулира оживено.

— Нали видя татуировките по лицата им? Халките в носовете? Това не са ти питомни индианци. Това са indios bravos[7]. В кръвта им е запечатан всеки километър по Амазонка, от Негро Бранко до Ксингу. От четири различни племена са дошли. И съм ги подсигурил за водачи! Невъзможно е, мистър Стрикланд, експедицията ни да се загуби.

Ричард повтаря:

— Проучи ли маршрута?

Енрикес си прави вятър с шапката си.

— Твоите американци ми пратиха мимеографии[8]. Много добре. Нашата expediçao cientifica[9] ще следва криволиците им, докато смогнем. После, мистър Стрикланд, ще ходим пеша! Ще намерим vestigios[10], останките от оригиналните племена. Тези хора са пострадали от индустриализацията повече, отколкото можете да си представите. Джунглата кънти от писъците им. Ние обаче ще отидем там с мир. Ще им предложим дарове. Ако Деуш Бранкя съществува, те ще са хората, които ще ни кажат къде да го намерим.

По стандартите на генерал Хойт капитанът изглежда мотивиран. Трябва да му се признае. Но има и предупредителни признаци. Ричард знае едно-друго за неопитомените земи — като например как те опетняват, отвътре и отвън. Човек не носи бели дрехи, освен ако не знае какво, по дяволите, прави.

[1] Шотландско уиски, кубински пури (порт.). ↑

[2] Великолепното приключение (порт.). ↑

[3] Един от четирите подрегиона в североизточна Бразилия; районът е сушав (името идва от порт. Desertao — пустиня). ↑

[4] Бразилчетата — презрително обръщение (порт.). ↑

[5] Да (порт.). ↑

[6] Две ръце (порт.). ↑

[7] Храбри индианци (порт.). ↑

[8] Копия на чертежи и карти, създадени посредством трафаретен печат с мимеограф. ↑

[9] Научна експедиция (порт.). ↑

[10] Следи, останки (порт.). ↑

4

Елайза избягва западната стена на спалнята си до последния момент, така че гледката да я порази с вдъхновение. Стаята не е голяма, затова и стената не е — само осем на осем фута, но всеки инч от нея е покрит с обувки, купувани през изминалите години по разпродажби и в магазини за втора ръка. Леки като перце елегантни обувки на ток, в черешово и винено. Двуцветни „Къстъмкрафт“ с носове като градинска лопатка. Сатенени обувки цвят „шампанско“, на ток, без пръсти, приличат на облаче свлечен сватбен воал. Триинчови „Таун енд Кънтри“, яркочервени — обуеш ли ги, краката ти са като покрити с пласт розови листенца. Има и мърляви чехли без каишки, сандали с пета, евтини пластмасови джапанки и други грозни патъци с чисто носталгична стойност, но те са сбутани в ъглите.

Всяка обувка виси на малък гвоздей, който Елайза — обикновен наемател — е забивала, без да се допита до собственика на имота. Времето не работи в нейна полза, но тя все пак си позволява кратък размисъл, преди да се спре на чифт „Дейзи“ с платформа и синьо кожено цвете върху прозрачната пластмасова горница — сякаш има голямо значение какво ще обуе. И наистина има. Обувките са единственият бунт, който Елайза си позволява тази нощ, а и всяка друга. Краката са онова, което те свързва със земята и когато си беден, пръстта под тях също не ти принадлежи.

Елайза сяда на леглото, за да се обуе. Чувства се като рицар, който пъха ръце в чифт стоманени ръкавици. Докато намества пръстите си в обувките, оставя погледа си да се рее по рехавата купчина стари плочи, купувани втора ръка преди години и почти всичките — носители на спомени за радост, запечатана в полимерния винил редом с музиката.

Гласът на Франк Синатра: утрото, когато помогна на училищния възпитател да извадят рошави кафяви пиленца изпод една канализационна решетка. „Скок в един часа“ на Каунт Бейзи: денят, когато видя ударена бейзболна топка, рядка като червенокрак сокол, да излита от „Мемориал Стейдиъм“ и да рикошира в пожарен кран. „Звезден прах“ на Бинг Кросби: следобедът, когато двамата с Джайлс гледаха Стануик и Макмъри в „Помни нощта“ в киното отдолу, и остатъкът от деня, който Елайза прекара в леглото, като пускаше иглата върху плочата и се питаше дали и тя, като добросърдечния крадец на Стануик, си излежава присъдата в този суров живот и дали някой, също като Макмъри, ще я чака в деня, когато я освободят.

Стига толкова: безполезно е. Никой не я чака нито сега, ни занапред, а най-малко — часовникът в работа й. Тя си облича палтото и взима чинията с яйцата. Странната миризма на какао се усилва, когато Елайза излиза в късия коридор, претъпкан с прашни кутии от филми, скрили кой знае какви целулоидни съкровища. Отдясно е единственият друг апартамент. Тя чука два пъти, преди да влезе.

5

След няма и час потеглят. Радостта, казват водачите, е сухият сезон; нарича се verâo[1]. Трагедията е дъждовният сезон, но никой не споменава пред Стрикланд местното му име. Наследството на отминалия дъждовен сезон са furos, наводнените преки пътища през речните завои, и „Жозефина“ не пропуска да се възползва от тях. Тези огромни меандри превръщат Амазонка в животно. То се втурва. Крие се. Нахвърля ти се. Енрикес вие от радост и дава газ, а гъстата зелена джунгла се изпълва с отровен черен дим. Стрикланд стиска перилата и се взира във водата. Кафява е като млечен шоколад, а пяната е белезникава. Петнайсетфутова слонска трева стърчи по бреговете като четина по гърба на колосална пробуждаща се мечка.

Енрикес обича да дава руля на първия помощник, така че да си води бележки в корабния дневник. Хвали се, че пише за публикация и слава. Всички ще узнаят името на великия изследовател Раул Ромо Савала Енрикес. Гали кожената подвързия на дневника, вероятно си мечтае за снимка на автора с подходящо самодоволна гримаса. Стрикланд потъпква омразата, отвращението и страха си. И трите му се пречкат. И трите те издават. Хойт го е научил на това в Корея. Просто си върши работата. Най-голямо предимство в емоциите е да не чувстваш нищо.

Монотонността обаче може да се окаже най-потайният убиец в джунглата. Ден след ден „Жозефина“ се плъзга по безконечна лента от вода под разширяващи се спирали от мъгла. Веднъж Стрикланд вдига очи нагоре по течението и на фона на синьото небе забелязва голяма черна птица като мазно петно. Лешояд. След като го е разпознал, го наблюдава всеки ден — върти се на мързеливи кръгове и предвкусва провала му. Американецът е добре въоръжен, държи карабина „Стоунър М63“ в каютата си и „Берета“ модел 70 в кобура си, и го сърбят пръстите да свали птицата с изстрел. Тя е Хойт, който го следи. Тя е Лейни, която се сбогува. Не е сигурен кой от двамата.

Плаването нощем е опасно, така че катерът хвърля котва. Обикновено Стрикланд предпочита да стои сам на кърмата. Нека екипажът си шушука. Нека indios bravos го зяпат така, сякаш е някакво американско чудовище. Тази вечер луната е като грамадна дупка, изрязана в плътта на нощта, за да разкрие бледа луминесцентна кост — и той не забелязва как Енрикес се прокрадва до него.

— Виждаш ли го? Скокливото розово?

Стрикланд е бесен — не на капитана, а на себе си. Що за войник оставя гърба си открит? Плюс това са го хванали да зяпа луната. Женчовско е — такова нещо би направила Лейни, даже ще го помоли да я подържи за ръката. Свива рамене с надежда Енрикес да се разкара. Вместо това капитанът му сочи с дневника си. Американецът се взира в далечината и вижда елегантен скок и сребърни пръски.

— Boto — обяснява Енрикес. — Речен делфин. Как ти се струва? Двуметров? Два и половина? Само мъжкарите са толкова розови. Имаме късмет да видим делфин. Големи единаци са мъжките бото. Странят от всички.

Стрикланд се чуди дали Енрикес си играе игрички и се подиграва на неговото дистанцирано държание. Капитанът сваля сламената си шапка и побелялата му коса заблестява на лунна светлина.

— Знаеш ли легендата за бото? Предполагам, че не. Учат ви да боравите с оръжия и муниции, но не ви разказват легенди, нали? Много от местните вярват, че розовият речен делфин е encantado, превръщач. В такива нощи става на мъж с неустоима хубост и отива в най-близкото село. Познава се по шапката, която носи, за да скрие дихателната си дупка. В този облик съблазнява най-хубавите жени в селото и ги отвежда в дома си под реката. Почакай и ще видиш. Няма да срещнем много жени край водата нощем, толкова се страхуват да не ги отвлече енкантадо. Но аз смятам, че това са само красиви измислици. Нима онзи подводен рай не е за предпочитане пред живот в бедност, кръвосмешения и побоища?

— Приближава се… — Без да иска, Стрикланд е изрекъл мисълта си на глас.

— О! Тогава е крайно време да се присъединим към останалите. Казват, че ако се вгледаш в очите на енкантадо, ще бъдеш прокълнат да сънуваш кошмари, докато не полудееш.

Енрикес го потупва по гърба като приятел, какъвто не му е, и се отдалечава, като си подсвирква. Стрикланд застава на колене до перилата. Делфинът се гмурка като шивашка игла. Вероятно знае какво представляват корабите. Сигурно иска рибешки обрезки. Военният изважда беретата и се прицелва там, където предвижда, че ще изплува енкантадото. Шантавите легенди не заслужават да живеят. Суровата реалност — това търси Хойт и това е длъжен да открие Стрикланд, ако се надява да се измъкне жив оттук. Силуетът на делфина вече се различава под водата. Американецът чака. Иска да го погледне в очите. Той ще е приносителят на кошмари. Той ще побърка джунглата.

[1] Лято (порт.). ↑

6

Във втория апартамент Елайза е посрещната от щастлива орда: грейнали домакини, ухилени съпрузи, възторжени дечица, самоуверени тийнейджъри. Но те не са по-реални от ролите, които се играят в киносалона. Герои от рекламите са и макар тези оригинални картини да са създадени с изумително майсторство, нито една от тях не е окачена в рамка. „Лесни за сваляне водоустойчиви мигли“ служи да затапва пукнатина, откъдето бълва студен въздух. „Меко озаряваща пудра за лице“ държи отворена врата за проветряване. „Трикотажните злочестини на 9 от 10 жени“ е префасонирана на маса, на която да стоят канчетата с бои за създаваното в момента произведение. Тази липса на гордост потиска Елайза, макар че всичките пет котки са несъгласни с нея. Опънатите платна представляват страхотни плата, откъдето е удобно да дебнат мишки.

Една котка търка мустачки в тупе, което се върти върху човешки череп, наречен — по причини, които Елайза не може да си спомни — Анджей. Художникът — Джайлс Гъндерсън — изсъсква и котката побягва с мяукане към тоалетната. Джайлс се навежда над статива си и присвива очи иззад изпръскани с боя очила с рамки от костенуркова черупка. Втори чифт очила е вдигнат над буйните му вежди, а трети е кацнал на върха на плешивото му теме.

Елайза се надига на носовете на обувките си „Дейзи“, за да надзърне през рамото му към картината: едно недовършено семейство — нарисувани са само главите им — се е скупчило над купол от червен желатин, двете деца са зяпнали като гладни маймунчета, таткото се е хванал за брадичката във възхита, а майката изглежда доволна от щастливото си потомство. Джайлс се бори с устните на таткото; Елайза знае, че мъжките изражения го побъркват. Навежда се още малко и го вижда да оформя собствените си устни в усмивка, докато се мъчи да рисува — толкова е очарователно, че тя не се сдържа: навежда се и целува стареца по бузата.

Той я поглежда изненадан и се изкисква.

— Не те чух да влизаш! Колко е часът? Сирените ли те събудиха? Затегни колана, скъпа моя, за нови висоти на патоса. Радиото казва, че шоколадовата фабрика гори. Може ли да има нещо по-ужасно? Обзалагам се, че всички деца се въртят неспокойно в леглата!

Джайлс се усмихва под изисканите си тънки мустаци и вдига двете четки, които е хванал в ръце — едната е червена, а другата зелена.

— Трагедия и наслада — казва той, — ръка за ръка.

Зад Джайлс черно-белият телевизор — голям е колкото кутия за обувки и се мъдри върху стойка на колелца — излъчва с бръждене сцена от късен филм. Боджангълс[1] танцува заднешком по стълбище. Елайза знае, че това ще възхити приятеля й. Бързо, преди да се наложи Боджангълс да намали темпото заради Шърли Темпъл, тя прави с два пръста знака „погледни“.

Джайлс се обръща и пляска с ръце, като смесва червената боя със зелената. Направо не е за вярване какви ги върши Боджангълс, затова Елайза се засрамва от внезапно обзелата я самоувереност: би могла да танцува с него по-добре от Шърли Темпъл, стига да се беше родила в един напълно различен свят. Винаги е искала да танцува. Присвива очи към телевизора, започва да си тактува, без да обръща внимание на долитащата от киното под нея музика, и се впуска в танц заедно с Боджангълс. Не е зле: всеки път, когато той ритне предната стена на някое стъпало, Елайза чуква с крак най-близкия до нея предмет — столчето на Джайлс — с което разсмива художника.

— Знаеш ли кой друг можеше да слиза с такива засукани стъпки по стълбите? Джеймс Кагни! Гледахме ли „Янки дудъл денди“? Ах, а трябва! Кагни слиза по онова ми ти стълбище. Чувства се на седмото небе. И започва да размята крака, все едно задникът му се е подпалил. Пълна импровизация, да не говорим колко е опасно! Но такова е истинското изкуство, мила моя — опасно.

Елайза вдига чинията с яйцата и жестикулира: „Хапни, моля те!“.

Джайлс се усмихва тъжно и взима чинията.

— Честна дума, без теб щях да съм умиращ от глад художник, казвам го в най-буквалния смисъл. Събуди ме, когато се прибереш, става ли? Ще напазарувам: закуска за мен, вечеря за теб.

Елайза кимва, но сочи упорито към сгъваемото легло, което стои неразпънато.

— Когато вискозните плодови форми призоват Джайлс Гъндерсън, той се притичва на служба! Обещавам ти — после ще навестя и страната на сънищата.

Джайлс чуква едното яйце в „Трикотажните злочестини на 9 от 10 жени“ и плъзва друг чифт очила покрай предните два. Отново извива устни в усмивката, която се опитваше да нарисува: само че този път е малко по-голяма и Елайза е доволна. Да се раздвижи я подсещат чак тътнещите фанфари от финалната сцена на филма отдолу. Знае какво ще стане сега: на екрана ще се материализира думата „Край“, ще се завърти списъкът с участвалите актьори, лампите в залата ще грейнат и зрителите ще изгубят досегашната си анонимност.

[1] Става дума за прословутата сцена на Бил Робинсън-Боджангълс и Шърли Темпъл в „Малкият полковник“ (1935). ↑

7

Местните са някакви мутанти, жегата изобщо не им пречи. Крачат, катерят се и секат неуморно. Стрикланд никога не е виждал толкова много мачетета на едно място. Викат им falcón. Да ги наричат както си щат. Той предпочита своята М63, много благодаря. Пътешествието навътре в сушата започва по черен път, който някой забравен герой е изорал направо през дъждовната гора. Към 11:00 ч. откриват ралото заплетено в лианите, през седалката е прорасъл рододендрон. Хубаво де — явно със стрелба е невъзможно да се проправи път през джунглата. Американецът също се снабдява с мачете.

Той се смята за силен, но до следобеда мускулите му са станали на пихтия. Джунглата, също като лешояда, забелязва слабостта. Лианите свалят шапки от главата. Заострени бамбуци се забиват в невнимателно протегнати крайници. Стършели с дълги цял пръст жила пъплят върху крехките си кошери и само чакат повод да излетят на рояци, а всеки, успял да премине на пръсти край тях, се разтреперва от облекчение. Един от моряците се обляга на дърво. Кората му се смачква. Това не е било кора. Дървото е покрито с термити и сега те плъзват по ръкава на моряка в търсене на гола плът… Водачите нямат карти, но продължават да сочат в една или друга посока — и сочат, все сочат…

Минават седмици. Може и месеци да са. Нощите са по-лоши от дните. Всички смъкват панталоните, втвърдени на камък от засъхналата кал, изливат литри пот от ботушите си и се просват в хамаците под защитните мрежи. Безпомощни като бебета, слушат квакането на жабите и маларийното жужене на комарите. Как може да те друса клаустрофобия в толкова огромна шир? Стрикланд вижда лицето на Хойт навсякъде — в заврънтулките на дървесните гъби, в шарките на костенурковите черупки, в летящите ята синя ара. Лейни не съзира никъде. Почти не я усеща, като гаснещ пулс му е. Това го притеснява, но и бездруго всяка божа секунда го гонят един куп тревоги.

След дни поход стигат селото на vestigios. Малка полянка. Пръстени malocas[1]. Животински кожи, опънати между дърветата. Енрикес хвърчи наоколо и нарежда на екипажа да си прибере мачететата. Стрикланд се подчинява, но само за да хване по-здраво пушката. Нима работата му не е да носи оръжие? След минути от тъмнината в малоката изникват три физиономии. Американецът трепери, нетипично усещане в такъв зной. Скоро след лицата се очертават и тела — индианците пресичат полянката, лазейки като паяци.

Стрикланд се поболява само от вида им. Пушката му подскача. Да ги изтрие от света! Идеята го слисва. Това е мисъл на Хойт. Но е привлекателна, нали? Да приключи мисията, бързо. Да се върне у дома и да провери дали е същият човек, който напусна Орландо. Докато Енрикес внимателно разопакова даровете си — готварски гърнета — и един от водачите му се опитва да установи общ пиджин, още дузина vestigios се източват от тъмнината да се взират в пукалото на Стрикланд, мачетето му и призрачнобялата му кожа. Чувства се одран от погледите им и не изпитва удоволствие от последвалото пиршество. Кисели яйца от водни кокошки, печени на огън. Някакъв нелеп ритуал, включващ мацане на боя върху шиите и лицата на екипажа. Американецът търпеливо чака. Енрикес все някога ще стигне до въпросите за Деуш Бранкя. Дано да е по-скоро обаче. Стрикланд има граница на търпимост към ухапвания от насекоми — и когато тази граница е премината, ще започне да прави нещата по своя си начин.

Когато капитанът напуска огнището, за да си опъне хамака, военният му препречва пътя.

— Отстъпваш.

— Има и други племена. Ще ги намерим.

— Месеци плаване по реката и просто ще обърнеш гръб.

— Те смятат, че щом споменат Деуш Бранкя, това го лишава от силата му.

— Което е знак, че той е наблизо. Те го защитават.

— О, сега пък си почнал да вярваш?

— Няма значение в какво вярвам аз. Тук съм да го хвана и да си ходя!

— Положението не е толкова просто, не става дума само за защита. Джунглата е по-скоро… как го казвате вие? Едно цяло? Взаимноизгодно съществуване? Тези хора вярват, че всичко в природата е свързано. Да вкараш в комбинацията нашественици като нас е все едно да подпалиш пожар. Всичко ще изгори… — Капитанът проследява с поглед дулото на М63. — Много здраво си стиснал оръжието си, мистър Стрикланд.

— Имам семейство. Искаш да прекараш сред природата цяла година, така ли? Даже две? Да не смяташ, че екипажът ти ще остане толкова дълго?

Сърдитият поглед на американеца свършва работа. Енрикес вече не е достатъчно силен да устои на такъв поглед. Под мръсния си бял костюм е заприличал на скелет. Обривът от кърлежови ухапвания по шията му гнои и кърви от чесане. Стрикланд е виждал Енрикес да се отклонява от пътеката, за да повръща далеч от погледа на хората си. И сега стиска дневника си, за да не му треперят ръцете. Американецът копнее да запрати безполезната пачка хартия на земята и да я напълни с олово. Може би това ще държи капитана мотивиран.

— Младите от племето — въздъхва Енрикес. — Събери ги, след като заспят старейшините. Разполагаме с остриета за брадви и точила за размяна. Младежите току-виж решат да проговорят.

За говорене — говорят. Юношите са алчни за плячка и описват Деуш Бранкя в такива подробности, че Стрикланд се чувства убеден. Това не е легенда като тази за розовия речен делфин. Става дума за живо същество, човек-риба, който плува, яде и диша. Момчетата, възхитени от картата на Енрикес, посочват с умно кимане района около притока Тапайос. Сезонните миграции на Деуш Бранкя се повтарят от поколения, превежда водачът. Стрикланд казва, че не разбира. Повече от един ли са? Водачът разяснява въпроса му. Някога са били много, обяснява хлапето насреща. Сега е само един. Някои от момчетата се разплакват. Американецът подразбира, че се притесняват да не би алчността им да постави техния Бог с хриле в опасност. Е, вече го е поставила.

[1] Къщи. Така се наричат и дългите колиби на южноамериканските племена, които във всяка племенна група се строят по специфичен начин (исп.). ↑

8

Срещу автобусната спирка на Елайза има два магазина. Хиляди пъти се е взирала във витрините. В работно време е влизала и в двата точно нула пъти. Има чувството, че да го стори, ще е почти същото като да разбие мечта. Първият е „Кошчюшко електроникс“. Сделката на деня е „Цветни телевизори с голям екран и кутия — имитация на орехово дърво“, има няколко модела — всичките с крачета като антените на „Спутник“. В момента излъчват последните нощни предавания. Преди програмата да приключи, американският флаг на екрана е заменен от Печата за образцова телевизия[1] — знак, който потвърждава закъснението на Елайза. Тя се моли да не е изпуснала автобуса. На кой ли бог се кланяше момичето от филма тази вечер? На Хамос? Е, може пък Хамос да е по-чевръст от Господ.

Елайза обръща поглед към втория магазин — „Изисканите обувки на Джулия“. Не знае коя е Джулия, но тази вечер й завижда толкова силно, че й потичат сълзи — такава горда, независима жена със свой собствен бизнес, несъмнено е красива, с тупирана коса и пружиниращи стъпки, и до такава степен вярва в ползата от магазина си за квартал като Фелс Пойнт, че вместо да гаси осветлението нощем, оставя прожектор да озарява едничък чифт обувки, поставен на колона от слонова кост.

Номерът действа. О, действа и още как! В нощите, когато не закъснява, Елайза пресича шосето и обляга чело на стъклото, за да огледа по-добре обувките. Нямат място в Балтимор — не е сигурна дали трябва да слизат от парижките тротоари. Точно нейният размер са, с квадратни носове и толкова ниски каишки, че ще се смъкват от крака, ако не са тесните им, наклонени напред пети. Досущ като копита на митичните грации са: еднорози, нимфи, силфиди. От ламе са и целите са обшити с бляскави сребърни пайети, които греят като огледала — Елайза буквално може да се огледа в тях. Обувките пробуждат в нея копнежи, които си е мислила, че приютът е убил в нея още като малка. Че може да иде къде ли не. Че може да стане каква ли не. Че й е достъпно всичко на света.

Хамос отвръща на молитвата й: автобусът хъхри надолу по склона. Шофьорът, както обикновено, е твърде стар, твърде уморен и твърде бездушен, че да кара безопасно. Автобусът взима остро завоя на Източно авеню, после на „Бродуей“ и се втурва на север покрай пулсациите на лампите на пожарната и яркия кръвоизлив на горящата фабрика за шоколад. Танцуващата, лакома разруха е поне признак на живот и Елайза се извръща да позяпа — за момент остава с усещането, че не се тресе през циреите на цивилизацията, а се е устремила напред през свирепа, но жизнена джунгла.

Впечатлението й напълно угасва на дългата, озарена в сярножълто алея към авиокосмическия изследователски център „Окам“. Елайза притиска хладното си лице към още по-хладния прозорец, за да различи осветения часовник на таблото с перфокартите: 11:55. На слизане от автобуса токчетата й изтрополяват по единственото стъпало на вратата. Разминаването между многолюдната междинна смяна и миниатюрната нощна е хаотично и позволява на Елайза да навакса закъснението — да се втурне от спирката и да изтърчи по алеята за персонала. Под безмилостните прожектори на входа — цялото осветление в „Окам“ е безмилостно — обувките й се синеят като размазани петна.

С асансьора се слиза само един етаж надолу, но някои от лабораториите приличат повече на хангари и пътуването отнема половин минута. Вратата се отваря към двукатно фоайе, където станционни отговорници разпределят персонала по стесняващата се пътека. На десет фута над пода, в плексигласова наблюдателна кабинка стои Дейвид Флеминг. Роден е с клипборд вместо с лява ръка и го накланя, за да разгледа поданиците си. Именно Флеминг е интервюирал Елайза за мястото й преди над десетилетие — и все още е тук, хиенската му наглост го тласка нагоре през теснините на командната верига година след година. Сега управлява цялата сграда, но все още несдържано си пъха носа в делата и на най-ниското ниво работници. Междувременно, за прекараното в базата десетилетие на нощни смени, Елайза е стигнала дотам, докъдето се издигат чистачите: доникъде.

Тя се ругае наум за фрапантните обувки. Набиват се в очи, което е и целта, но да се различаваш от другите е нож с две остриета. Събратята й от „гробарската“ смяна вече са влезли — Антонио, Дуейн, Лусил, Йоланда и Зелда — и трима от тях дори изчезват по коридора към съблекалните, а Зелда си търси перфокартата, все едно избира от меню. Тя прибира своята на едно и също място всеки божи ден; мотае се заради Елайза — наредила се е преди Йоланда и, ако й се отвори възможност, ще се забави при часовника за маркиране, за да не закъснее приятелката й и една критична минута.

Истинска сбирщина от кол и въже са. Зелда е чернокожа и дебела. Йоланда е мексиканка с майчинско излъчване. Антонио е кривоглед доминиканец. Дуейн е от смесен произход и няма зъби. Лусил е албинос. Елайза е няма. На Флеминг са му все еднакви: не стават за друга работа и следователно е по-лесно да им се има доверие. Елайза се чувства унизена, понеже навярно е прав. Ще й се да можеше да говори, така че да се качи на някоя пейка в съблекалнята и да разбуни колегите си с речи как трябва да се грижат един за друг. Но в „Окам“ не се действа по този начин. Поне доколкото го проумява, същото важи и за цяла Америка.

Като изключим Зелда, която вечно застава на страната на Елайза.

Зелда рови в чантата си за очилата, които всички знаят, че не носи и пренебрегва възраженията на Йоланда за тиктакащия часовник.

Елайза решава, че дързостта на приятелката й трябва да бъде възнаградена с достатъчно дързост и от нейна страна. Сеща се за Боджангълс и се впуска в танц, криволичи между разотиващата се дневна смяна, с лека стъпка подминава закопчаващите палтата си излизащи. Флеминг ще забележи крилатите й сини обувки и ще отбележи непристойното й поведение на клипборда си; в „Окам“ подозрения привлича всичко, освен умореното тътрене. Но в секундите, нужни на Елайза да стигне до Зелда, танцуващите й крака я освобождават от всички грижи. Издига се над подземното фоайе и се рее, все едно изобщо не е излизала от своята чудесна, топла вана.

[1] В периода от 1952 до 1983 г. между телевизионните канали в САЩ е било в действие споразумение за етичен кодекс, което определяло облеклото на водещите, начина на представяне на темите и др. Каналите, които го спазвали, имали право в края на програмата да излъчват тъй наречения „Печат за образцова телевизия“ (Seal of Good Practice). ↑

9

Храната свършва югозападно от Сантарем. Екипажът е отслабнал, гладува и е замаян. Навред гъмжи от щастливи, бръщолевещи маймунки, които им се подиграват. Така че Стрикланд открива стрелба. Маймунките валят като презряло агаве, а моряците са ужасени. Това дразни американеца. С вдигнато мачете се запътва към една от застреляните си жертви. Животинчето с мека козина се е свило на жалостива топка, притиска длани към насълзеното си лице. Като детенце. Като Тими или Тами. Това е като клане на деца! Стрикланд си спомня Корея. Децата, жените. Убиец ли е станал? Оцелелите маймунки крещят от мъка и писъците им се забиват право в мозъка му. Обръща им гръб и с мачетето се нахвърля върху едно дърво, не спира, докато не нацепва бялата му сърцевина на трески.

Останалите в отряда събират труповете и ги пускат във вряла вода. Не чуват ли писъците на маймунките? Стрикланд скубе мъх и си го натъпква в ушите. Не помага. Животинките врещят ли врещят! Вечерята е гумени сиви топки маймунско месо. Не заслужава да яде, но въпреки това ги изгълтва. Писъците, ах тези писъци…

Дъждовният сезон, както и да се нарича, мамка му, спипва експедицията. Пороят е горещ като кофа с пикня. Енрикес се отказва от опитите да обърше парата от очилата си. Върви на сляпо. Сляп е, мисли си Стрикланд. Сляп е да вярва, че може да оглавява тази експедиция.

Енрикес, който никога не е ходил на война.

Енрикес, който не може да чуе писъците на маймунките.

Писъци, които, осъзнава Стрикланд, са точно като на селяните в Корея. Колкото и ужасни да са, те му подсказват какво да прави.

Няма нужда да инициира преврат. Изтощението му спестява това усилие. Една рибка кандиру[1], възбудена от прииждащия дъжд, се стрелва нагоре в уретрата на първия помощник, както си пикае в реката. Трима го отвеждат до най-близкия град и повече не се връщат. На следващия ден инженерът, перуанец, се събужда целият в пурпурни убождания. Прилеп-вампир. Двамата с приятеля му са суеверни. Изчезват. Седмица по-късно скъсана мрежа за комари води дотам, че един от indios bravos е нахапан до смърт, намират го покрит с огромни мравки. После пък яркозелена папагалова отровница[2] клъвва за гърлото боцмана, мексиканец, най-добрата дружка на Енрикес. След секунди от всички пори в тялото му бликва кръв. За него няма надежда. Генерал Хойт е научил Стрикланд точно къде да опре беретата, долу в основата на черепа на боцмана, така че смъртта да настъпи бързо.

Накрая остават петима. С водачите — седмина. Енрикес се крие под палубата и пълни дневника си с кошмарни разкази. Сламената му шапка, преди твърда и наперена, се е сплескала до новата й роля на цукало. Стрикланд го посещава и се хили на хаотичното мрънкане на капитана.

— Мотивиран ли си? — пита го американецът. — Мотивиран ли си, а?

Никой не пита Ричард Стрикланд за неговата мотивация. И бездруго досега не е бил готов да отговори на въпроса. Не му е пукало за Деуш Бранкя, това е сигурно. Сега на света няма нещо, което да желае по-силно. Деуш Бранкя му е причинил нещо, променил го, може би необратимо. Ще го залови с каквото е останало от екипажа на „Жозефина“ — не са ли вече и те vestigios, а? След това: у дома, най-сетне у дома, колкото и малко да значи това. Американецът мастурбира под бесния порой, над гнездо от бебета змийчета, и си представя безмълвен и спретнат секс с Лейни. Две сухи тела се хлъзгат като дървени статуи по безконечната шир на опънатите бели чаршафи.

Той ще се върне там. И още как. Ще прави каквото му нареждат маймунките и накрая всичко ще свърши.

[1] Vandellia cirrhosa, паразитна риба от сем. Сомови, която живее в хрилете на други риби и е извънредно опасна и за хора. ↑

[2] Bothriopsis bilineata. ↑

10

Преди, докато се преобличаше в съблекалнята, Елайза си сменяше изисканите обувки с маратонки. Но го усещаше като сеч на достойнството си — и при това въртеше брадвата със собствената си ръка. Никой не може да чисти на токове — едно от основните поучения на Флеминг, споменато й в деня, когато я нае. Не бива персоналът да се подхлъзва и да пада. Освен това — никакви официални обувки на токчета, понеже на подовете на някои от лабораториите има научни обозначения и не бива да ги разваляме. Флеминг бълва хиляди такива изисквания. Напоследък обаче вниманието му най-често е съсредоточено другаде и от неудобство токчетата на Елайза са се превърнали в удобство — държат я будна, нащрек за усещанията, ако ще и да я боли.

За килер на чистачите служи отдавна неработеща къпалня с душове. Зелда си взема обичайната количка, Елайза — нейната, зареждат ги от рафтовете, на които се очаква да поддържат тримесечен запас. След това количките им с по осем колела, плюс още осем, ако броим и кофите на бърсалките, заскърцват по дългите бели коридори на „Окам“ като бавноподвижен влак за никъде.

Не бива да се отпускат през цялото време; някои от мъжете с бели престилки се навъртат в лабораториите си до два-три сутринта. Учените от базата са странен подвид мъжкари, чиято работа ги довежда до пълно разсейване. Флеминг учи чистачите си да излизат скоростно от лаборатории, които заварят заети, а това се случва периодично.

Когато последните двама учени най-сетне си тръгват заедно, те се взират с неверие в часовниците си, смеят се как, по дяволите, ще ги нахокат жените и въздишат как би било по-добре да се опънат на диваните на любовниците си.

Не цензурират коментарите си на разминаване с Елайза и Зелда. Точно както чистачите са тренирани да виждат само прахоляка и боклука в „Окам“, така и учените са свикнали да виждат само проявленията на гениалността си. До време Елайза се наслаждаваше на фантазии за любовна афера на работното място, мечтаеше да срещне мъж, който да танцува през мрака на сънищата й. Измислици на глупаво девойче. Длъжността на чистач — или камериерка и другите сходни професии — си има особена тайна. Минаваш през живота незабелязан, като риба под вода.

11

Лешоядът вече не кръжи в небесата. Стрикланд е накарал един от останалите двама indios bravos да го хване. Няма идея как го е постигнал водачът. Всъщност не му пука. Връзва птицата за кол, който забучва в кърмата на „Жозефина“, и хапва пред нея вечерята си — сушена пираня. Има ужасно много кости. Американецът ги плюе, но нито една — достатъчно близо до лешояда, че да я клъвне. Главата на гадината е пурпурна, човката — червена, шията — извита. Разперва широко криле, но е в състояние само да се клати насам-натам.

— Да те видя как ще гладуваш — казва й Стрикланд. — Да видим дали ще ти хареса!

Отново влизат в джунглата, а Енрикес остава да обитава катера. Сега се работи по метода на Стрикланд. Няма дарове. В игра са оръжията. Американецът преследва местните, все едно лично генерал Хойт стои наблизо и му дава заповеди. Учи моряците на военните знаци с ръце. Схващат бързо. Устройват засада около едно село и го стягат в примката си — прекрасен синхрон. За да даде урок, Стрикланд застрелва първия селянин, който му попада пред очите. Vestigios се пльосват в калта и бълват тайните си. Кога за последно са видели Деуш Бранкя, точния му маршрут.

Преводачът споделя със Стрикланд вярването на селяните, че той е живото въплъщение на легендата за белия дух — corta cabeza, главорез. На американеца това му харесва. Не е някой си чужденец грабител като Писаро или Сото, а творение на самата джунгла. Бялата му кожа е пираня. Косата му е мазно паки[1]. Зъбите му са отровни змии. Крайниците му са анаконди. Той е същински Бог на джунглата, както Деуш Бранкя е Бог с хриле и дори не чува последната заповед, когато я дава; не чува нищо, освен пищящите маймунки.

Но екипажът го чува. Отрязват всички глави в селото.

Стрикланд вече надушва Деуш Бранкя. Мирише като фината тиня от речното дъно. Като плода на маракуята. Като хванала коричка саламура. Ех, само да не се налагаше да спи! Защо indios bravos никога не се уморяват? Издебва ги на лунна светлина и става свидетел на странен ритуал. Стружки кора се настъргват върху лист до зърниста светла паста. Единият от индианците коленичи, държи клепачите си отворени. Другият навива листа и изцежда от него по една капка течност във всяко око. Коленичилият мачка калта с юмруци. Стрикланд е привлечен от страданието. Излиза на открито, коленичи пред изправения индианец и задържа клепачите си отворени. Водачът се колебае. Нарича пастата buchité, с жестове приканва към предпазливост. Стрикланд не трепва. Накрая мъжът изцежда листото. Капчицата бял сок изпълва света.

Болката е неописуема. Американецът се гърчи, рита, вие. Но оцелява. Паренето отслабва. Той сяда. Избърсва сълзите. Присвива очи срещу безизразните лица на водачите. Вижда ги. Нещо повече, надзърта вътре в тях. Взира се по протежение на криволичещите канали на бръчките им. Дълбоко в гората на косата им. Слънцето изгрява и Стрикланд открива, че Амазония е добила безконечна дълбочина и безброй цветове. Тялото му пее от жизненост. Краката му са като дървета кашапона[2], изпъкналите сухожилия — корени за допълнителни петдесет фута. Смъква си дрехите. Не му трябват. Дъждът отскача от голата му кожа като от скала.

Богът с хрилете знае, че не може да устои на Бога на джунглата, не и след като той надънва газта на „Жозефина“ до дупка и така я засилва, че във водата падат парчета от корпуса й. Деуш Бранкя отстъпва в тинесто bayou[3]. Там катерът се поврежда. Водната помпа се задръства и капитанската каюта се пълни с вода, но Енрикес отказва да се помръдне. Боливиецът вади инструментите. Бразилецът домъква харпуна, акваланга и мрежа. Еквадорецът дотъркалва буре ротенон, рибен пестицид от хикама[4], за който се кълне, че ще накара Деуш Бранкя да изплува.

— Добре — съгласява се Стрикланд. Стои на носа, гол, с протегнати ръце, наелектризиран от дъжда. Зове противника си. Няма представа от колко време е там. Може би от няколко дни. А може и от седмици.

Деуш Бранкя най-сетне се надига от пяната на фона на кървавото слънце, гравиращо Серенгети, древното око на затъмнението; океанът скалпира новия свят, а той е неутолим глетчер, кипеж на морски пръски, бактериално ухапване, едноклетъчно кипене, видово делене, реките са кръвоносните съдове на сърцето му, планината — твърдата му ерекция, слънчогледите — неговите люшкащи се бедра, сивата козина е гангрена, розовата плът е гной, а той — пъпната лоза, която ни свързва назад до началото. Всичко това е — и много повече.

Indios bravos падат на колене, молят за прошка и си прерязват гърлата с мачете. Първобитната, неукротима красота на създанието разтърсва и Стрикланд. Изпуска съдържанието на пикочния си мехур, червата, стомаха. От забравено, облизано до чисто чистилище в спомените му се надигат библейски цитати, напявани от пастора на Лейни. Тварта е безконечно древна и същевременно е онова, което ще пребъде. Няма нищо ново под слънцето. Този век е едно мигване. Всички са мъртви. Само Богът на хрилете и Богът на джунглата остават…

Крахът на Стрикланд е кратък и го сполита само веднъж. Ще се опита да забрави, че изобщо го е имало. Когато седмица по-късно стига град Белем в полупотъналата „Жозефина“, килната на четирийсет градуса, носи дрехите на преводача. Спътникът му е знаел твърде много и се е наложило да го убие. Енрикес междувременно се е възстановил, държи се за главната мачта и мига към пролетната омара, а адамовата му ябълка подскача, докато се опитва да преглътне измислицата, с която го е натъпкал Стрикланд.

Енрикес е добър капитан.

Енрикес е хванал създанието.

Всичко е минало според очакванията.

За подкрепа Енрикес търси дневника си, но не го намира. Стрикланд го е дал на лешояда, гледал е как птицата се дави с него, получава гърчове и умира.

Американецът затвърждава всичко случило се с телефонно обаждане до генерал Хойт. Преживява обаждането единствено благодарение на подкрепата на зелени смучещи бонбони. Куча марка са, с вкус на химия, но ароматът им е болезнено концентриран, почти наелектризиращ. Преди да вдигне телефона, Стрикланд е преобърнал всички пазари в Белем и е пожънал реколта от близо сто пликчета. Бонбоните хрускат оглушително. При все хилядите мили жици помежду им, гласът на Хойт е дори по-силен. Все едно винаги е бил наблизо, в джунглата, и е наблюдавал подчинения си войник иззад лепкавите листа или ятата комари.

Стрикланд не се сеща за друго, което да го тревожи повече, отколкото да лъже генерал Хойт, но когато се опитва да си ги спомни, точните подробности от залавянето на Деуш Бранкя му се струват направо безсмислени. Възможно е в някакъв момент да е изсипал ротенона във водата. Спомня си съскането при разтварянето му. Спомня си М63 — прикладът е като леден блок, опрян в трескавото му рамо. Всичко друго е сън. Балетното пързаляне на създанието през дълбините. Скритата му пещера. Как е чакало Стрикланд там. Как не се е съпротивлявало. Как маймунските писъци са рикоширали в стените. Как, преди американецът да прицели харпуна, съществото е посегнало към него. Бог на хрилете, Бог на джунглата. Могли са да се слеят в едно цяло. Могли са да бъдат свободни!

Стрикланд стиска здраво очи и гаси спомена. Хойт или се връзва на версията му за залавянето, или не му пука. Надеждата затреперва в ръцете на американеца и разтърсва слушалката. Прати ме у дома, моли се той. Въпреки че домът е място, което вече не е способен да си представи.

Само че генерал Хойт не е от хората, които отговарят на молитви. Иска Стрикланд да доведе мисията до край. Да съпроводи придобивката до авиокосмическия изследователския център „Окам“. Да пази тварта на сигурно място, докато учените там си свършат работата. Стрикланд преглъща парчета бонбони, вкусва кръв, чува се да се подчинява. Предстои му просто последната част от пътуването. Това е всичко. Ще трябва да се премести в Балтимор. Може пък да не е толкова лошо. Ще заживее със семейството си на север, ще седи зад спретнато бюро в чист, тих кабинет. Това е възможност — и Стрикланд го знае — да започне отначало, стига само да успее да намери пътя назад.

[1] Cuniculus — гризачи от семейство Пакови, достигат до 14 кг и 77 см. ↑

[2] Socratea exorrhiza, „ходеща палма“. ↑

[3] Ръкав, приток или канал в делтата на река (фр.). ↑

[4] Pachyrhizus erosus; растение с ядивни грудкоподобни корени и отровни стебло и листа. ↑

Необразованите жени

1

— Ще го удуша. Миналата седмица ми се закле, че ще оправи тоалетното казанче, та поне да се наспивам денем като хората, но когато се прибирам у дома, все едно някой се е затворил да си точи пикалото по осем часа. Мъж ми вика — нали аз съм чистачката, защо не го оправя? Не е в това въпросът. Ще речеш, че си умирам да се прибера у дома мъртва от умора, пръстите ми подути като гумени — и само за едното забавление да пъхам ръка в леденостудената вода в казанчето на тоалетната? Ще му пъхна главата в казанчето…

Зелда разправя за Брустър. Той е съпругът й. Не става за нищо. Елайза е изгубила сметка на чудноватите места, където се е хващал на работа и разнообразието от живописни уволнения, последвани от депресивни гмуркания в дебрите на креслото пред телевизора, които траят седмици наред. Подробностите нямат значение. Елайза е благодарна за пороя от истории и вмъква с жестове подходящите възклицания. Веднага след пристигането й в „Окам“ Зелда се хвана да учи езика на глухонемите — усилие, за което приятелката й не вярва, че някога би могла да се отплати.

— И, както ти казах, кухненската чешма и тя тече. Брустър вика, че било от уплътнението. Както кажеш, Алберт Айнщайн. Ако си свършил с твоята теория на относителността, какво ще речеш да идеш до железарията? И знаеш ли какво вика той? Вика просто да отмъкна някое уплътнение от работа. Той изобщо знае ли къде работя? Колко охранителни камери има тук? Мисля честно да ти призная плановете си, миличка. Ще го удуша този тип, ще го насека на малки парченца и ще ги пусна в тоалетната, та поне когато казанчето ме държи будна, да си мисля за всичките онези късчета от мъж ми, дето се спускат към канала и точно там им е мястото…

Елайза се усмихва през прозявка и показва със знаци, че това е един от най-добрите планове на Зелда за убийство.

— Подир туй тая вечер като станах за работа, понеже някой в това семейство трябва да изкарва парата за луксозни джунджурии като гумени уплътнения, и гледам — кухнята станала на същински залив. Върнах се обратно в спалнята и, нали не съм си купила още въже за примката, събудих Брустър и му казах, че у нас се мъти същински Ноев порой. А той вика добре. В Балтимор не било валяло отдавна. Тоз негодник си мисли, че за дъжд му говоря!

Елайза проучва копието си от Списъка за контрол на качеството. Флеминг не ги предупреждава кога го променя — така държи работниците си на нокти. Трите листа индигирано копие изброяват лабораториите, фоайетата, стаите за отдих, вестибюлите, коридорите и стълбищата, предвидени за съответния чистач; всяко място от списъка е съпроводено от номериран опис на необходимите дейности. Поправки, перила, первази. Елайза пак се прозява. Площадки, подове, плювалници. Очите й сами се затварят.

— Така че замъквам мъж ми в кухнята, чорапите му се намокрят до глезен и знаеш ли какво вика той? Започва да ми дрънка за Австралия. Как бил чул по новините, че се мести с по два инча на година и сигурно туй ще да е причината тръбите на всички вечно да се разкачват. Всички континенти, разправя ми той, едно време били наблъскани един в друг. И ми философства, че ако целият свят дрейфува по същия начин, тогиз някой ден всички тръби ще се пукнат и няма смисъл човек да се ядосва…

Елайза долавя трепета в тона на Зелда и знае накъде ще кривне историята й.

— Виж сега, сладурче. Бих могла да го хвана за раменете, да го удавя в двата инча вода и пак да стигна до работа преди полунощ. Но познавала ли си някога човек, който да се събуди от дълбок сън и да почне да ти говори такива работи? Та тоз мой мъж като рече „Австралия“ и внезапно се разчувствах. Брустър Фулър ще ме умори, но ти казвам, че мисли на едро. Тогава, за секунда, и аз проглеждам. Отвъд „Окам“ несъмнено. Отвъд стария Западен Балтимор. Заливът в кухнята ми ли? И това ще отмине…

От лабораторията отляво се чува дрънчене. Двете спират количките; четките за тоалетни се люлеят на куките си. Седмици наред са чували тътен от строителни дейности зад тази врата, но това е прекалено. Ако дадена стая не ти е в списъка, не й обръщаш внимание. Но тази вечер вратата, досега съвсем гола, е снабдена и с табелка: Ф-1. Елайза и Зелда никога не са влизали в някое Ф. Винаги чистят заедно през първата половина от нощта и заедно се мръщят и проверяват съответните списъци. Ами да, ето ти го — Ф-1, скрито сред задачите им като бомба.

Двете наострят уши към вратата. Гласове, стъпки, припукване. Зелда притеснено поглежда Елайза, на която й тежи да види веселото настроение на приятелката си угасено така бързо. Имитира самоуверена усмивка и прави знака за „давай“. Зелда издиша, вади си служебната карта и я плъзва през ключалката. Механизмът се задейства, Зелда отваря вратата и под струята блъвнал отвътре студения въздух Елайза изведнъж получава предчувствие, ей тъй, от нищото, че е направила катастрофална грешка.

2

Лейни Стрикланд се усмихва на новичката си ютия „Спрей ен Стийм“, марка „Уестингхаус“. Същата компания е построила атомния двигател, който захранва първата подводница „Поларис“. Това говори много, нали? Не просто за продукта, а — внимавайте! — за цялата компания. Седеше си Лейни в дъното на „Фредис“, пъхнала кошера[1] си под розовата пластмасова каска на стационарния сешоар, но внезапно спря на средата интересна и, както си помисли тогава, важна история за някакво място, наречено Делтата на Меконг, където група с наименованието „Виет Конг“ свалила пет американски хеликоптера, убила трийсет американци — войници точно като нейния Ричард — и вместо да продължи с четенето, остана да зяпа ококорена реклама на цяла страница. На нея беше изобразена подводница, която разцепва океана и се потапя в дълбините. Всички тези смелчаци на борда! Интригуващата опасност на бездната. Дали морячетата щяха да загинат? Животът им зависеше от „Уестингхаус“!

Тази мисъл развълнува достатъчно Лейни, за да реши да попита Ричард какъв вид подводница е „Поларис“. В армията още от деветнайсетгодишен, той начаса млъкваше чуе ли въпрос, свързан с работата си, така че жена му го изчака да се нахрани добре и да го умиротвори пуканковия трясък на пушките в „Стрелеца“[2]. Чак тогава го попита. Без да откъсва възхитения си поглед от умелото боравене на Чък Конърс с по една пушка във всяка ръка, Стрикланд сви рамене:

— „Поларис“ не е марка. Не е като онези сириъли за закуска.

Думата „сириъл“ извади Тими от телевизионния му ступор.

Между рошавия килим и трикотажните му панталонки изпука електричество, когато той се обърна да продължи разговора, воден вече втори ден.

— Маме, може ли да купим „Шугър Попс“?

— И „Фрут Луупс“! — допълни Тами. — О, маменце, моля ти се?

Ричард поначало си беше сърдитко. Просто така се държеше. Преди Амазонка обаче не оставяше Лейни да виси на ръба на скалата на собственото си незнание и да я зяпа как се люлее, без да й подаде ръка. Съпругата му тепърва трябваше да измисли правилната реакция, в случая реши да се надсмее на себе си. В този момент Чък Конърс бе заменен от „Хувър Диъл-а-матик“ с регулируем контрол на всмукването, а с прахосмукачката боравеше актриса, напомняща донякъде Лейни. Ричард подъвка устната си и сведе поглед към скута си, може би обзет от разкаяние. Обясни:

— „Поларис“ е торпедо. Балистична ракета с ядрена глава.

— О! — На Лейни много й се искаше да го утеши. — Опасно ми звучи!

— С по-добър обхват са, струва ми се. И по-точни, или поне така казват.

— Видях подводницата в едно списание и си помислих „Обзалагам се, че Ричард знае всичко за нея“ — и се оказах права!

— Всъщност не си. Това са флотски дивотии. Гледам да стоя настрани от онези копелета.

— Вярно е. Така е. Много пъти си ми казвал.

— Подводници. Никога няма да стъпя на борда на такъв смъртоносен капан, да знаеш!

След тези думи Ричард погледна съпругата си и се усмихна; горкият той, силният мъж, нямаше представа колко болка съдържа усмивката му. На Лейни й беше ясно, че е видял прекалено много — и в Корея, и по Амазонка. Имаше неща, които никога не споделяше. Така й спестяваше тревогите, все си повтаряше тя, дори и ако с това я караше да се чувства още по-самотна, като пълен с хелий балон в небесата.

Никой, прекарал седемнайсет месеца в южноамериканската джунгла, не би могъл с едно щракване на пръстите да се върне към цивилния живот. Лейни го знаеше и се стараеше да бъде търпелива. Но й идваше нанагорно. Тези седемнайсет месеца бяха променили и нея. Хей тъй изведнъж ужасният генерал Хойт й беше отмъкнал Ричард и го бе запратил в свят без телефони и пощенски кутии. Трябваше да се взимат всевъзможни решения по домакинството — и то през цялото време! — които я бяха улучили като едри сачми. Къде да закара колата, когато се повреди. Какво да прави с трупа на скункса в задния двор. Как да отстоява своето пред водопроводчици, банкери и всички мъже, които си мислеха, че една самотна дама направо си проси да я изпързалят. И през цялото време трябваше да се грижи и за две деца, потресени и наранени от внезапното изчезване на баща им.

И Лейни се справи добре. Да, по-голямата част от първите два месеца беше прекарала във фантазии за новия си живот иззад кривото огледало на сълзите: майка вдовица с два кошмара, които ще растат, късайки пердета и дращейки с пастели по стените, докато тя се дави в готварско шери. Скоро обаче вечерният й колапс започна да добива формата на доволно изтощение. Постепенно, колебливо, в най-тайните кътчета на ума й започна да се оформя план за момента, когато обявят Ричард за изчезнал по време на операция и армията престане да й праща заплатата му. Пишеше числа по учебниците по математика, училищните контролни на Тими, опакото на ръката си, пресмяташе примерните надници и конкретни разходи… Знаеше, че би могла да се справи, ако тръгне на работа. Дори й звучеше вълнуващо. Освен това така се чувстваше като най-лошата съпруга на света — откъде беше намерила дори искрица ентусиазъм във вестта за изчезването на съпруга си? Но пък без Ричард в дома й щеше да настъпи един вид мир, нали? Той не беше ли винаги прекомерно твърд? И малко студен?

Безполезно е да си припомня, казва си Лейни. В крайна сметка, нали Ричард се прибра, а? Вече цяла седмица са отново заедно и не заслужава ли същата жена, която остави на тръгване? Лейни подгрява усмивката си, докато и тя самата не повярва в нея. Ако онези подводничари вярват на ядрените джунджурии на „Уестингхаус“, тя би трябвало да се гордее, че стои в хола си и използва „Спрей ен Стийм“ — първата й и най-нова покупка след пристигането в Балтимор. Ричард трябва да изглежда добре на новата си работа — на някакво място, наречено „Окам“ — и това прави гладенето приоритет. С толкова много все още опаковани дрехи, тези на децата също трябва да се изгладят. С раздърпаните си домашни дрехи Тими изглежда като диво животно, а любимият кадифен гащеризон на Тами е изтънял и е за боклука. Домакинята, казва си Лейни, има предостатъчно интересни и важни задачи за вършене.

[1] Вид тупиран бухнал кок, много модерен през шейсетте. ↑

[2] The Rifleman — американски сериал, който се излъчва от 1958 до 1963 г. по Ей Би Си, с участието на Чък Конърс, Джони Кроуфорд и др. ↑

3

Перуките се правят от човешка коса. По тази причина тупето на Джайлс Гъндерсън не съвпадаше съвсем с кичурите, които стърчаха над ушите му. Косата му отзад беше кестенява, но достатъчно отблизо можеше да се видят нюанси на русо и оранжево. Вярно, вече от години никой не го беше приближавал. Ако знаеше как ще лъсне кубето към трийсетака, щеше да започне да си събира коса още преди десетилетия. Всеки млад мъж би следвало да го прави — ето това трябва да учат в класовете по здравна култура. Той си представя издути боклукчийски чували с коса, които се трупат в килерите от детството му и как ги влачи от къщата на родителите си до първия си апартамент и после към следващия. Изсмива се. Не, сър, нямо нищо странно в това…

Джайлс прибира единия си чифт очила в джоба, смъква втория от челото си, подръпва велурения си костюм и го закопчава, след което слиза от кремавото бусче „Бедфорд“, което мистър Арзъниън, собственикът на „Аркейд“ му е позволил да паркира зад киното — онзи с ръждивата плъзгаща се врата и петносана от вода тапицерия, кръстен от Елайза „Мопса“ заради изпъкналите си фарове и плоска муцуна. В Балтимор от месеци не е падала капка вода, но вятърът е същински бич с девет опашки. Тупето на Джайлс предателски се надига от главата му. Той притиска длани към черепа си, за да намести двустранната залепваща лента и, свел глава срещу вятъра, заобикаля мопса.

Застанал е в поза на побойник, но се чувства крехък и прекалено олекнал. Бори се със страничната врата и вади оттам червената си кожена чанта-портфолио с бронзови закопчалки. Когато я носи, се чувства важен. Около трийсетгодишен, спестява зверски цяла година, за да купи чантата и тя и до днес е единственото му професионално оборудване, което е готов да нареди до всяка от вещите на манхатънските тежкари. Тръгва по алеята, бурята го блъска силно. Преодоляването на входната врата с чантата на рамо е сложна процедура — по времето, когато прониква в заведението, вътре вече всички би трябвало да си шушукат за елегантния господин с гигантската кожена папка.

Джайлс е обзет от познатото пробождане на съмнение. Изпитва жалка нужда да подплати егото си, особено в такава дупка. Озърта се. Съвършено никой не е забелязал появата му. Той изправя гръб в опит да си придаде достойнство. Може ли мляскащите клиенти да бъдат обвинявани за разсеяността им? Сладкарница за пайове „Дикси Дъгс“ е забавно заведение с шарени светлини и огледални плотове — от пиедестала, на който се въртят пластмасови пайове, до дискретно осветените изотзад хладилни витрини и до пластмасовия джубокс с хромирани лайстни.

Джайлс се нарежда на опашката. Средата на следобеда в работен ден е, странно време за пай, но той е втори по ред. Харесва му да наминава през сладкарницата, така си казва. Уютно е и е топло, и ухае на канела и захар. Не поглежда касиера, още не; прекалено е стар, за да се чувства толкова притеснен. Вместо това изучава петфутовата стъклена кула, на всяко ниво на която е представен различен десерт. Двуетажни торти като кутии за шапки в магазин. Скулптирани сладкиши като сбръчкани чела. Пайове, бухнали като женска гърди. Има място за всякакви видове — и за всички разновидности също.

4

Ф-1 е шест пъти по-голяма от апартамента на Елайза — размери, скромни като за лаборатория в „Окам“. Стените са бели и варосани, подът е чист и бетонен. До стените са наредени сребристи метални маси, до тях като бездомници около огън в кофа за боклук се гушат столове с гумени колелца, увити в найлон. Сплетени кабели висят от тавана и операционни лампи с многосъставни рамена се блещят в нищото. По протежение на източната стена се издигат бежови машинарии от типа, който Елайза е чула да наричат „компютър“. На чистачите им е забранено да пипат тези заплашителни агломерации на циферблати и потенциометри, макар че им е наредено последния петък на всеки месец да издухват прахоляка от тях с помощта на сгъстен въздух.

Уникалното във Ф-1 — онова, което примамва Елайза навътре покрай зяпналата Зелда — е басейнът. Фъщенето, което са чули, се дължи на изливането на водата от индустриален маркуч в нещо, напомнящо гигантска мивка от неръждаема стомана, вградена в пода и обкръжена от висок до коляното перваз, на който са стъпили разкрачени трима работници. Те са от градските служби и очевидно се плашат от конфиденциалността на задачата си; гледат бригадира си, който поднася молив и клипборд към мъж с оредяваща кестенява коса и очила — учен от „Окам“, без съмнение, но Елайза не го е виждала досега. В края на четирийсетте е, но е приклекнал на ръба на басейна като превъзбудено хлапе и не обръща внимание на бригадира, понеже сравнява бележките си с трите маркуча, излизащи от басейна.

— Твърде е гореща — виква той. — Прекалено е гореща! Да не искате да го сварите?

Говори с акцент. Елайза не го разпознава и това най-сетне я стряска. Не познава никой от тези хора. Шестима работници, петима учени — никога не е виждала такава тълпа в „Окам“, не и толкова късно. Зелда я дърпа за ръката и тя се оставя да бъде отведена назад, но в този момент прозвучава глас, който се е запечатал и в костния мозък на чистачките:

— До всички, моля за внимание! Придобивката е на товарния кей. Повтарям: придобивката е напуснала товарния кей и се приближава. При цялото ми уважение, моля строителната бригада да спре, докъдето е стигнала и да напусне лабораторията през вратата от дясната ви страна…

Облегнатият на компютъра Дейвид Флеминг досега успешно се е прикривал благодарение на бялата си риза и сивите панталони. Сега обаче Елайза го вижда, сочи точно към онази врата, пред която те двете със Зелда са застанали като сгафили дечица. Всички в лабораторията се обръщат към тях. Всички зяпат нахалните женки. Бузите на Елайза горят; пламти всеки грозен инч от нея, чувства се особено грозна в опръсканата си с мръсотия сива престилка на чистачка от „Окам“.

— Извинявам се на всички, нашите посетителки не би трябвало да са тук… — Флеминг понижава глас до тона на свадлив съпруг: — Зелда. Елайза. Колко пъти трябва да ви се повтаря? Има ли някой вътре, вие…

Зелда се присвива като човек, свикнал да понася удари, а Елайза излиза напред — инстинктивно я заслонява и, за свой ужас, се поставя право на пътя на човека, който бърза точно към нея. Тя си поема дъх и изопва рамене. В детството телесните наказания са я сполитали редовно, макар това да е било преди петнайсет години, пък и преди са й посягали и тук, в „Окам“. Флеминг я е събарял от нестабилен офис стол, върху който е чистила паяжини; един биолог я плесна по ръката заради хартиена чашка, в която имаше не кафе, а някаква проба; на път за асансьора охраната я е шляпала по-силничко отзад…

— Не си тръгвайте — нарежда мъжът с акцента. Долният край на бялата му лабораторна престилка е посивял от локвите край басейна и езиците на завързаните му само до средата обувки шляпат като пиещо вода куче. Вдигнал е умолително мокра длан и се обръща към Флеминг: — Тези дами имат разрешително, нали?

— Те са от поддръжката. Имат разрешително, но на ниво за чистачи.

— Щом имат разрешително, какъв е проблемът да чуят за какво става дума?

— При цялото ми уважение, докторе, вие сте нов. В „Окам“ си има процедури.

— Да, но няма ли да чистят от време на време тази лаборатория?

— Да, но само по мое пряко нареждане.

Флеминг мести поглед от учения към Елайза и тя става свидетел на прозрението му, че е добавил Ф-1 към списъка й прекалено рано. Елайза свежда конвулсивно глава към количката си — там са всички онези безопасни, хванали коричка бутилки и кани — но е твърде късно да се скрие сред тях, понеже достойнството на Флеминг е ужилено и несъмнено ще последва наказание, допълнителна работа за тях двете със Зелда. Ученият с акцента изобщо не забелязва случващото се — още се усмихва, убеден в добронамереността си. Като повечето хора с привилегии и добри намерения, които Елайза е срещала, и той не осъзнава приоритетите на службата и как те всички просто искат да си изкарат работното време без проблеми.

— Много добре — казва ученият, — всички трябва да разберат важността на придобивката, така че да няма грешки!

Флеминг стиска устни и чака строителната бригада да излезе. Елайза и Зелда отстъпват под напора на одобрителните погледи на едрите мъже. Ученият, който не забелязва неудобството на чистачките, протяга ръка да се ръкува. Елайза зяпва ужасена спретнато оформените нокти на господина, чистата длан и колосания маншет на ризата му. Какво ли ще си помисли Флеминг за това нарушение на етикета? Но пък ще стане още по-лошо, ако развали преструвката, така че тя на свой ред подава ръка колкото се може по-смирено. Дланта на учения е влажна, но ръкостискането е искрено.

— Доктор Боб Хофстетлър — усмихва се той. — Как работите с тези обувки?

Елайза изтътря крака няколко инча назад, така че количката да скрие краката й от полезрението на Флеминг. Не бива да му позволява да забележи за втори път обувките й. Няма да понесе, ако й отнеме и този дребен бунт. Хофстетлър не пропуска нищо — наблюдава отстъпленийцето й и накланя с любопитство глава. Явно чака отговор, така че Елайза си лепва усмивка на изчервеното лице и почуква табелката с името си. Веждите на учения се отпускат в разбиране и симпатия.

— Най-интелигентните създания — просвещава я той тихо — често издават най-малко звуци.

Усмихва се отново и пристъпва надясно, за да се представи по същия начин и на Зелда, и макар че Елайза е ужасена до смърт от вниманието и свива рамене, за да изглежда по-малка, отбелязва с мрачно задоволство, че за всичките години в „Окам“ усмивката на д-р Хофстетлър е най-топлата, която някога е получавала.

5

Ютията е чудесна, съмнение няма. Забравѝ неудобните комплекти за деминерализиране, в тази наливаш направо чешмяна вода и е толкова удобно всички настройки да са ти на един циферблат! Освен това върви с поставка за стена; много удобно ще бъде, стига само Лейни да намери постоянно място на дъската за гладене. Засега се е настанила в хола, пред телевизора. Така си вършат домакинската работа приятелките й, военните съпруги от Орландо. Лейни винаги е устоявала на съблазнението. Веднъж, по време на мисията на Ричард в Амазония, тя се опита да слуша по радиото „Младият доктор Малоун“ и „Пери Мейсън“ докато гладеше, и разсейването й дойде нанагорно. Успя да се справи с целия кош с прането, без да помни как го е сторила и това я притесняваше. Толкова лишени от предизвикателство са ежедневните ти задачи, Лейни. Толкова повторяеми.

Но снощи, в леглото, безсънието бе породила очевидна, но интригуваща мисъл. Можеше да смени канала на телевизора. Не беше задължително да гледа „Аз обичам Луси“, „Пътеводна светлина“ или „Парола“ като другите съпруги; можеше да се наслаждава на „Тудей“, „Ен Би Си Нюз“ и ранните следобедни новини на Ей Би Си. Идеята беше свежа и я вдъхнови. Поне засега всичко в Балтимор я вдъхновяваше.

Когато Лейни се облече тази сутрин, направо имаше чувството, че се приготвя за коктейл на интелектуалци! Направи си кошера още преди да разгъне дъската за гладене и по силния опън на слепоочията беше наясно, че прическата се държи. Не удържа обаче вниманието й — още на десетата минута от първите новини. Хрушчов бил на посещение при Берлинската стена. Самото споменаване на „Хрушчов“ я накара да се изчерви — преди три години сбърка името му на събиране с куп големи клечки от Вашингтон и от срам на бузата на Ричард затанцува мускул. При Берлинската стена отишъл. Защо госпожа Стрикланд знае имената на всички герои в „Капитан Кенгуру“, но нищо за Берлинската стена?

Лейни върти селектора на ютията, неспособна да реши коя настройка най-хубаво ще се справи с гънките. Възможно ли е „Уестингхаус“ да е предоставила прекалено много избори на нея и на всички останали жени в Америка? Оглежда плоската страна на ютията, преброява седемнайсет дюзи — по една за всеки месец, прекаран от Ричард в Амазония. Пуска парата, потапя лице в облака й и си представя, че това е горещината на джунглата.

Сигурно така е изглеждал светът на Ричард, когато й се обади от Бразилия. Беше все едно чува призрак. Както си режеше корите на сандвичите с фъстъчено масло и се пресягаше за звънящия телефон, в следващия момент беше изтървала ножа и пищеше. Плака и настояваше, че да го чуе е истинско чудо. Е, сълзите бяха насилени обаче, нали? Да де, ама кой може да я обвинява? Беше изпаднала в шок. Ричард отвърна, че и на него му е липсвала, но гласът му звучеше равен като на мъртвец; говореше накъсано и с усилие, все едно е забравил английския. Чуваше се и някакво хрущене, като че дъвче нещо. Защо, за бога, би ял, докато говори с жена си за първи път от седемнайсет месеца?

На жена му й беше лесно да му намери извинение. Може да е умирал от глад в онази джунгла. Беше й казал, че ще се местят в Балтимор и преди да му зададе някакви въпроси, й продиктува номера на полета си до Орландо и затвори телефона — и още мляскаше. Лейни седна, загледана в дома, който за година и половина бе станал толкова уютен и функционален. Заприлича й на ергенска катастрофа. Нямаше сияйни плотове, не бе мила скоро и прозорци. Ютията бе изгоряла преди осем месеца и тя не си даде труд да я смени. О, как само чистеше през следващите два дни, от търкането юмруците й късаха домакинските ръкавици, от миенето ръцете й се покриха с пришки, от полирането от кокалчетата й потече кръв. Обаждане от Вашингтон спаси нея, ако не и брака й — пренасочваха Ричард направо към Балтимор, по море. Щяха да се срещнат там след две седмици в избран й от правителството дом.

Лейни преиграва наум, почти ежечасно, сцената с Ричард, който за първи път прекосява прага на балтиморската къща. Колосаната, закопчана официална риза виси по тялото му като друидска наметка. Отслабнал е и сякаш се състои само от възлести, жилави мускули. Движи се предпазливо, с хищническа грация. Избръснат е така, че лицето му сияе, а бузите му са млечнобели след бог знае колко месеца под джунглата на брада, докато горната половина на лицето му е изпечена до бронзово. Дълго време двамата се взират един в друг. Ричард е присвил очи, сякаш не разпознава жена си. Тя вдига ръка към прическата си, към червилото, към маникюра си. Дали не е прекалила? Дали не го замайва, след като толкова време е гледал само сурови, мръсни мъже?

След това Ричард оставя внимателно сака си на земята и раменете му са разтърсени от еднократно земетресение. Две малки сълзи — по една от всяко око — се търкулват по гладките му бузи. Лейни никога не беше виждала съпруга си да плаче, дори беше подозирала, че не е способен на това и, за нейна изненада, гледката я изплашва. Знае обаче — това е доказателство, че означава нещо за него, че те са едно цяло; така че се втурва към него, прегръща го и притиска разплаканите си очи във вкоравените гънки на ризата му. Няколко секунди по-късно той я прегръща, но предпазливо, сякаш му е станало навик да откъсва от себе си същества, които се закачат за тялото му.

— Проща… прощавай! — казва той.

Лейни още се чуди какво е това извинение. Дали е защото го е нямало толкова време? Или заради сълзите? Или за неспособността му да я прегърне като нормален човек?

— Не се извинявай — казва тя. — Ти си тук. Тук си! Всичко ще се оправи!

— Изглеждаш… приличаш ми на…

Тя се чуди и за това. Дали му се е сторила странна, както и южноамериканската фауна преди седемнайсет месеца? Нима мекотата й е мекота на плаваща тиня, на гниещи трупове или други някакви ужасии от джунглата, която тя дори не може да си представи? Тогава не задълба в темата, помоли го да не говори, просто да я прегръща. Донякъде съжалява за това. Какъвто и изгубен кладенец с емоции да бяха отбелязали онези две сълзи, на следващия ден той бе здраво затворен, непроницаем за нежните й намеци. Беше се задействал защитният инстинкт на Ричард, навярно предизвикан от съсипващите атаки на града.

Едва когато Тими и Тами се втурнаха по стълбите да поздравят баща си, Лейни се откъсна от прегръдката на мъжа си, обърна се и огледа празната, необзаведена къща. Коленете й се подгънаха от ужасно подозрение. Ами ако сълзите на Ричард нямаха нищо общо с нея? Ами ако го бяха трогнали съвършено чистите, абсолютно безмълвни стаи зад нея?

Сега тя намества на върха на дъската за гладене онази същата официална риза, която Ричард носеше, когато се прибра. Най-добре да не мисли такива работи. Най-добре да се съсредоточи върху плановете как да бъде по-добра съпруга. Дори да не е достойна за „Тудей“, работата на Ричард в „Окам“ е важна. Леле-леле, какво би станало, ако остави петно от изгорено на ризата му! Символ за наличието на проблеми у дома. А такива няма. Работата на Лейни е да помага на мъжа си, като отнема от хаоса на военните действия, колкото и тежко да го поразят. А също и да изтърква прахоляка, маслото, петрола, барута и потта, пък и червилото, ако се стигне дотам, и с ютията да въвежда ред — за съпруга и семейството си, разбира се, но и за своята страна.

6

На служебния бадж на касиера пише „Брад“, но Джайлс го е виждал да носи понякога и „Джон“, а веднъж дори „Лорета“. Предполага, че второто е било грешка, а третото — шега, но разликите са въвели елемент на несигурност и художникът не изпитва желание да използва което и да е от имената. Да, касиерът определено му прилича на Брад — висок е над шест фута — един, а може би и два инча отгоре, ако спре да се прегърбва, лицето му е грубовато, но симетрично, има правилни зъби — е, предните са малко конски, както и валмо коса, светлоруса като бита сметана. Очите му са с млечнокафявия цвят на шоколада от изгорялата шоколадова фабрика и грейват при вида на постоянния му клиент. Джайлс е готов да се закълне в това.

— Ей, здрасти, партньоре! Де се губиш?

Акцентът на Брад е смътно, неспецифично южняшки и Джайлс се потапя в сиропената му сладост. Обхванат е от дребни притеснения — дали тупето му не се е накривило, дали мустаците не са увиснали, дали не му стърчат косми от носа или ушите… Джайлс издува гърди и кимва рязко:

— Е, добра среща и на теб! — Не, така е твърде професорско… я да пораздвижи поздрава. — Здрасти и на теб, партньоре! — Ох, за какъв се мисли, за колежанче? — И аз се радвам да те видя, честно.

Три нескопосни поздрава. Направо идеално!

Брад се обляга на плота и се навежда напред.

— С какво да те зарадвам тази вечер?

— Изборът е толкова тежък… — мънка Джайлс. — Какво, ако мога да питам, би препоръчал лично ти?

Брад барабани с пръсти. Кокалчетата му са ожулени. Джайлс си го представя да мъкне дърва за горене в обкръжен от гора заден двор, по чеповете на цепениците блести роса, а дребните цепнатини са като златни пеперуди.

— Какво ще речеш за таитянска лимета[1]? С такава лимета разполагаме, че ще те изрита чак до Нюарк. Ето я ей там, на горния ред на витрината.

— Еха, ама че яркозелено!

— Нали? Ще те уредя с хубав, дебел резен, какво ще речеш?

— Че как да откажа на такъв тантализиращ[2] оттенък?

Брад си записва поръчката и се киска.

— Много те бива с думите!

Джайлс е сигурен, че по врата му пълзи червенина. Преборва я с първото, което му хрумва на момента.

— „Тантализиращ“ е дума с гръцки произход. Тантал е един от синовете на Зевс. Момче с проблеми, точно такъв си е. Известен е с това, че пожертвал сина си и го поднесъл на другите богове. Направо на пай го е опекъл. Но се е прославил с наказанието си. Бил прокълнат да стои нагазил в езеро и да копнее за плод, който се отдръпвал всеки път, щом посегне към него, и да го мъчи жажда за вода, която се оттегляла веднага щом коленичи…

— Накълцал си сина, а?

— Да, макар че поуката, според мен, е, че дори на Тантал не му било разрешено да избегне смъртта. Съдбата му е да страда и да знае, че всичките му желания са на една ръка разстояние, но не може да ги получи.

Брад се замисли над казаното, а изчервяването на Джайлс продължи да се катери все по-нагоре. Той често се чудеше как една картина може да говори толкова много на така различни хора, но колкото повече думи използваш, толкова по-вероятно е те да се обърнат срещу изреклия ги и да го разкрият. Брад, както забелязва с облекчение, решава да зареже класическата психоанализа. Набучва листчето с поръчката на клечка и казва:

— Виждам, че си носиш чантата с рисунки. Работиш ли върху нещо хубаво?

Джайлс е наясно, че фантазията му е старческа странност, че в един или друг сърдечен въпрос се крие потайно значение. Той е на шейсет и четири. Брад надали има и трийсет и пет. Е, и какво от това? Да не означава, че старецът не може да се порадва на приятния им разговор? Че не бива да се разнежва, както му се случва толкова рядко в живота? Вдига чантата си, сякаш едва сега я забелязва.

— О, това ли? Не е кой знае какво. Скоро пускаме нов хранителен продукт. И са ми доверили създаването на рекламната кампания. Всъщност отивам на среща в агенцията.

— Без майтап? Какъв хранителен продукт?

Джайлс отваря уста, но думата желатин му се струва лигава.

— Май е по-добре да не разкривам все още. Споразумение за конфиденциалност и тем подобни.

— Така ли? Боже, звучи много интересно. Рисунки, тайни проекти… Много по-вълнуващо от печенето на пайове, така си е.

— Но храната е най-старото изкуство! Винаги ми се е искало да попитам. Ти самият ли си Дикси Дъг?

Брад се разсмива експлозивно — чак разлюлява къдриците по тупето на Джайлс.

— Ще ми се да бях. Тогава щях да съм кацнал върху цяла планина от пари. Слушай сега. Няма човек на име Дикси Дъг. Дванайсет пекарни са. Това се нарича франчайзинг. Пращат ти една брошура. В нея е описана цялата дивотия. Каква да бъде боята, каква — украсата. Името, нашият талисман. Та даже и менюто. Собствениците правят проучвания. Откриват по научен път какво обичат хората. Развозват стоката из страната, а ние я сервираме.

— Интригуващо! — кима Джайлс.

Брад се озърта и се навежда още по-близо към него.

— Да ти кажа ли една тайна?

Художникът копнее за това с цялото си сърце. Събрал е толкова много тайни, че е наясно — научаването на нечия тайна магически облекчава товара и на двете страни.

— Този акцент? И той не е истински. Всъщност съм от Отава. През живота си не съм чувал южняшки акцент, освен по филмите.

Чувствата се слягат в Джайлс като лед в чаша. Може и да не е успял да узнае името на Брад, но се е сдобил с отлична замяна. Някой ден — сигурен е! — Брад ще му проговори с истинския си акцент, екзотичен канадски напев, и тогава — е, това ще означава, че помежду им има нещо, нали? Вдигнал гордо чантата си и нетърпелив да опита яркозеления пай, Джайлс се чувства така добре в кожата си, както не се е чувствал от години.

[1] Citrus aurantifolia, кий лайм — един от често срещаните видове лайм, по-дребен и кисел от персийския, но с по-гладка и тънка кора от кафировия лайм. ↑

[2] Букв. недостижима съблазън; жаргонно в порноиндустрията и гей средите: сочен, надървящ. ↑

7

— Няма нужда да преразказвам в подробности на повечето от вас как най-добрите ни хора са го открили и как не всички се върнаха, за да споделят успеха си — казва Флеминг. — Но е моя отговорност да спомена — и се радвам, че моите чистачки са тук да го чуят — че в „Окам“ е доставена най-важната ни до момента придобивка и с нея трябва да се отнасяме именно като такава. Знам, че сте подписали клетвени декларации, но нека повторя. Строго секретните сведения не са за пред съпругите. Не са за пред децата. Нито за пред най-добрия приятел, с когото се познавате още от деца. Става дума за националната сигурност. От вас зависи съдбата на свободния свят. Лично президентът знае имената ви и искрено се надявам това да е достатъчно да ви опази от…

Напрегната до краен предел, Елайза долавя изщракването на кодирана карта в ключалка, и при това не в тази зад нея! Десетфутовата двукрила врата от другата страна на Ф-1 — тази, която свързва лабораторията с коридора, водещ до товарната рампа — се отваря. Вътре нахлуват двама мъже с каски и военни униформи, за да обезопасят входа. Въоръжени са — както всички в „Окам“ — само че не със загадъчни пистолети в набиващи се на очи кобури. На гръб са преметнали големи черни пушки.

Други двама, пак войници, вкарват в лабораторията палет с размерите на автомобил и на гумени колела. На него е закрепен, както на Елайза й се привижда в първия момент, железен „бял дроб“[1]. В сиропиталището детският паралич беше неотвратимият и истински Торбалан — всяко дете, принудено да търпи твърде дълги проповеди и сухи лекции, бе способно да си представи нагледно ужаса от шията надолу да заседнеш завинаги в ковчег. Този предмет е също така цилиндричен, но няколко пъти по-голям, със стоманени болтове, хидравлични люкове, гумирани снадки и циферблати за налягането. Който и да е вътре, мисли си Елайза, сигурно е тежко болен, понеже и главата му се намира в цистерната. Флеминг се раздвижва, насочва палета към разчистена за целта площадка до басейна и едва тогава нямата чистачка осъзнава колко е наивна. Болните дечица не заслужават въоръжен ескорт от четирима.

Последен минава през двукрилата врата късо подстриган мъж с ръце като на горила и прегърбената походка на човек, който се притеснява от закрити пространства. Носи джинсово яке върху трикотажна сива униформа и дори това скромно облекло като че ли го затруднява. Обикаля цистерната, като дава нареждания и сочи как да заключат колелата и да настроят циферблатите. Не използва пръст за целта. На китката му на кожен ремък виси очукана оранжева палка, която завършва с два метални зъба. Елайза не е сигурна, но уредът й прилича на електрически остен за говеда.

И Флеминг, и д-р Боб Хофстетлър приближават новодошлия с протегнати десни ръце, но той изобщо не спира грейналия си поглед на тях, а обхожда цялата лаборатория и се вторачва право в Елайза и Зелда. На челото му две вени набъбват като подкожни рога.

— Какво правят те тук?

Сякаш в реакция на гласа му цистерната се разтърсва силно върху подложката си и отвътре се разнасят високочестотен рев и плискане на вода. Стреснатите войници ругаят и посягат към оръжията си. Нещо подобно на длан — но не може да е истинска, понеже е прекалено голяма! — удря по един от прозорците в корпуса на цистерната и Елайза не може да повярва, че стъклото не се счупва, устройството се люлее и войниците се строяват в бойна формация, а Флеминг тича към чистачките и крещи, докато Хофстетлър се мръщи на провала си да ги защити. Зелда се е вкопчила с две ръце в униформата на Елайза и я измъква в коридора заедно с количките им, а мъжът с електрическия остен задържа върху тях гневния си поглед секунда повече от необходимото, преди да присвие глава между раменете си и да се обърне към виещото пленено създание.

[1] Цилиндрично устройство, използвано да осигурява по изкуствен път дишането на тежко болни от полиомиелит пациенти с парализирани дихателни мускули. ↑

8

Кашоните от Флорида са й проблем. Лейни е наясно и си обещава да ги разопакова — веднага щом й се отвори възможност. И това е заповед! Спомня си безценен момент с Ричард, преди години, когато, добила дързост от оргазма му, посмя да направи секс шегичка, алюзия на „стойка мирно“. В по-късните години подобна наглост от нейна страна би го отблъснала. Но точно онзи път той се засмя и й описа основите на военния строй. Опри петите. Глътни стомаха. Ръце по шевовете. Без усмивки. Военна ефективност се търси от нея, не каква да е. Ето, има ножче, с което да отваря кашоните. Разполага с „Брило“ — гъби със сапун, „Ейджакс“ с бързодействаща хлорна белина, почистваща вакса „Брус“, препарат за пране „Тайд“ и „Комет“ с хлоринол, всички заредени и готови за изпълнение на воинския дълг.

Ще успее да разопакова кашоните за два дни, ако се стегне. Но не може. Всеки път щом среже тиксото, все едно изкормва сърна. В тези кашони са седемнайсет месеца различен живот. Живот, който я избута от добре утъпкания коловоз, по който вървеше още от малко момиченце — срещи, брак, деца, домакинство. Да извади вещите от онези кашони е като да реже карантии от тази друга своя версия, жената с амбиция, енергия и бъдеще. Глупаво е, разбира се, и Лейни го знае. Ще трябва да се заеме. Несъмнено.

Само че е трудно, когато Балтимор е под носа й, точно зад прозореца. След като изпрати децата на училище, просто не може да му устои. Всеки път се случва едно и също. Тя си слага токовете заради Ричард, понеже той се дразни да я гледа боса — Лейни приписва и това на Амазония, може би го е отвратило някакво племе без обуща. Когато Ричард замине за „Окам“ обувките излитат, за да може домакинята да зарови пръсти дълбоко в килима. Не е толкова мръсно. Тук-там трохи, това е всичко. Засега несъмнено е чистичко. Тя се облича, излиза и хваща автобуса.

В началото се преструваше, че търси църква. Не беше лъжа, не съвсем. Едно семейство има нужда от дом за поклонение. Църквата й в Орландо беше истински божи дар през онези месеци без Ричард, преди да си стъпи на краката. Крака: тя трябва отново да стъпи здраво. Проблемът е, че в Балтимор има църкви на всяка пресечка. Баптистка ли е? Във Вирджиния са посещавали баптистка църква. Епископална може би? Не е сигурна какво значи тази дума. Лутеранска, методистка, презвитерианска — тези църкви й се струват безопасни, не са показни. Седи в автобуса с изправен гръб, вкопчена здраво в чантичката си, и с начервени устни повтаря имената на църквите, покрай които минава. „Вси светии“, „Света троица“, „Нов живот“. Смее се и дъхът й замъглява прозореца на автобуса, така че за малко гледката към града изчезва. Как би могла да избере друго, освен „Нов живот“?

9

Когато някой им се развика, работещите жени нямат възможност да се приберат набързо у дома и да заровят лице във възглавницата. Успокояваш треперещите си ръце, като се вкопчваш в инструментите си — и се връщаш на работа. Елайза иска да поговори за онова, което беше видяла и чула — гигантската длан, ударила по люка на цистерната, животинския рев. От първите й стреснати жестове обаче става ясно, че Зелда не е видяла ръката и е приела рева за поредния неприятен експеримент с животни, от който само ще й призлее, ако го обсъжда в подробности. Така че Елайза не споделя съмненията си и се чуди дали е възможно колежката й да е права, а тя да се е заблудила заради напрежението.

Засега е най-добре да изтрие образите от ума си, а триенето е нещо, в което Елайза я бива. Тя влиза и излиза от кабинките в североизточната мъжка тоалетна, пъха ритмично четката си под ръбовете. Приключила с миенето на пода, Зелда мокри парче пемза на мивките и се мръщи на засъхналата урина в бидето, с която воюва от години. Ясно е, че си търси нова тема, с която да си повдигне духа. Елайза вярва в приятелката си, както в малцина други — тя непременно ще открие за какво да се оплаква и темата ще е забавна, а те двете лека-полека ще изпълзят изпод лепкавия пласт нещастие, с който са ги заринали онези нагли мъже.

— Разправят ни, че най-великите умове в страната били събрани тука, в „Окам“ — ама виж ги само, даже на тавана има пръски пикня! Брустър може да не е най-големият акъллия, ама дори той улучва мишената в седемдесет и пет процента от случаите. Не знам дали да рева, или да тичам за момчетата от „Рекордите на Гинес“. Може да ми платят като на първооткривател…

Елайза кима и с жестове показва „Хващай телефона“, като разчита на стария модел със слушалка от две части, за да изобрази представата за стадо нюйоркски кореспонденти с баджове „ПРЕСА“, затъкнати в лентата на шапките. Зелда схваща препратката и се ухилва — страхотно облекчаваща гледка — и нямата й колежка продължава шегата като размахва пръсти в знака за „телетайп“, а след това дава предложение да пратят и писмо по гълъб. Зелда се смее и сочи към тавана.

— Не мога да си представя дори ъгъла на… сещаш се какво имам наум, нали? Не ща да прозвучи вулгарно. Но само си помисли за законите на физиката, срещу които се рита? За ъгъла на градинския маркуч и посоката на струята?

Елайза се кикоти беззвучно, скандализирана и невероятно благодарна.

— Единствено ми идва наум шантаво състезание. Един вид Олимпийски игри. Точки за височина и разстояние. Точки за стил, ако го размахаш наистина художествено. И си представи само колко години си мислим, че тез научни зубъри нямали физически умения…

Елайза вече се дави от беззвучен смях, тресе се, опряла гръб на кабинката, а случките от нощес избледняват под живописния сценарий на Зелда.

— Хей, ама тук има два писоара — добавя приятелката й. — Не изключвай и синхронно надпикаване…

Влиза мъж. Елайза обръща гръб на тоалетната, Зелда — на писоара. Досега не е имало натрапник, но вече е при тях. Толкова изумително е, че те двете забравят да реагират. Пластмасова табела „Затворено за почистване“ е единствената защита на чистачките от заплахата от мъжко нашествие, но досега винаги е била достатъчна. Зелда понечва да посочи табелата, но отпуска малодушно ръка — чистачката няма право да натрапва присъствието на физически предмети на по-вишестоящ кадър, освен това шегите й за поведението на мъжете в тоалетната все още отекват от всички тръби, фуги и сифона под мивката. Елайза се срамува, после се засрамва и от самия срам. Двете със Зелда са чистили хиляди пъти тази тоалетна, а един мъж е достатъчен да ги накара да се почувстват като натрапнички.

Междувременно мъжът пристъпва хладнокръвно в средата на помещението.

В дясната си ръка държи оранжев електрически остен.

10

Въртящата се врата на „Клайн и Сандърс“ сътворява обичайната си магия. На тротоара, сред забързаните за следващата си среща чиновници с куфарчета, Джайлс е тромав, древен и безполезен. Стъклената въртележка е мястото, където се случват метаморфозите, тя отразява безкрайна върволица възможни и подобри самоличности. Джайлс е нов човек, когато го изплюва на шахматните мраморни плочи във фоайето. Тук е важен — въоръжен е с плод на творчеството си и има къде да го занесе.

Положението е такова, откакто се помни; създаването на изкуството е само прелюдия към удоволствието да го притежаваш — онзи конкретен предмет, чиято поява се дължи на самия него. Всичко друго в неговите ръце е като рушащия се апартамент — в крайна сметка там е само под наем. Първият objet d’art[1] в живота му е човешки череп, който баща му печели на игра на покер, нарича се Анджей и е кръстен на поляка, комуто е принадлежал. Това е и първият модел на Джайлс — рисува го стотици пъти, върху пликове, снимки във вестниците, на опакото на дланта си.

Почти не си спомня как от скициране на черепи е стигнал до пост в „Клайн и Сандърс“. Първата му работа е била в същата фабрика за памук на „Хемпдънбери“, където е работил и баща му — там привикна с гъделичкането на власинките памук в носа му, с мазолите от обръщането на балите, с меката като втора кожа кора от червена глина, с която се сдобива всеки път, щом кара памук от Мисисипи. Нощем, понякога по цяла нощ, рисуваше върху отпадъчна хартия, която е отмъкнал от работа — необузданите портрети го крепяха по-добре от храна, а трябва да се знае, че си погладува доста. Използваше полепналата по ръцете си глина от Мисисипи, за да си прави оранжева боя. Десетилетия по-късно това си оставаше голямата му тайна.

Минаха две години и ето че остави зад гърба си и фабриката, и объркания си баща, за да се хване в отдела по изкуство в универсалния магазин „Хацлър“. Няколко години по-късно се премести в „Клайн и Сандърс“ и там прекара по-голямата част от кариерата си. Беше доволен, но не и задоволен. Гризящото го недоволство имаше нещо общо с изкуството. С истинското изкуство. Навремето се бе самоопределял с тази дума, нали? Всички онези абстракции на Анджей, голите мъжки модели, надраскани с щрихи, изкривени от мазолите от памучните бали и кърваво оранжеви от глината от Билокси. На Джайлс постепенно бе започнало да му се струва, че всяка фалшива радостна усмивка, нарисувана за „Клайн и Сандърс“, изсмуква като вампир истинската радост от хората като него, заменили собственото си щастие срещу невъзможните стандарти на рекламата. Познаваше това усещане. Изпитваше го всеки ден.

„Клайн и Сандърс“ работят с престижни клиенти. Оттук и чакалнята, пълна с яркочервени кресла по съвременен немски дизайн и количката с напитки, управлявана от Хейзъл, матроната рецепционистка, която предшества и Джайлс в компанията. Днес обаче тя отсъства и пред дузина нетърпеливи клиенти от директор нагоре е изправена дългокраката секретарка на някой от компанията, с лепната за изплашеното лице усмивка. Джайлс наблюдава как тя прекъсва без да иска няколко входящи обаждания, докато се суети над поднос с полуготови напитки. Той оценява настроението в чакалнята по облака цигарен дим: не е ленив като Адам на Микеланджело, а е разпръснат на локомотивни изпухтявания.

Прощава на момичето, че му трябва минута да го забележи. Обяснява й:

— Мистър Джайлс Гъндерсън, художник. В два и петнайсет имам среща с мистър Бърнард Клей.

Секретарката натиска едно копче и гъргори името му в микрофона. Джайлс не е уверен, че съобщението е предадено, но сърце не му дава да моли горкото момиче да опита пак. Обръща се към тълпата. Невероятно е, мисли си, че двайсет години по-късно все още копнее да тича с тази дебнеща, озъбена глутница.

Поглежда секретарката, после количката с напитки. Въздъхна и застава зад бутилките, като пляска с ръце, за да привлече внимание. Призовава присъстващите:

— Уважаеми господа, какво ще кажете днес следобед сами да си приготвим питиетата?

Важните клечки се възмущават от тази намеса в достолепното им недоволство; всички до един вдигат високо и въпросително вежди. Джайлс познава и това чувство — как възбудата се плъзга към подозрението. Толкова години са минали, а той още не знае как другите успяват толкова бързо да надушат, че е различен. Има чувството, че тупето му е започнало да се разлепва. Ако нещата тръгнат на зле, фалшивата коса ще му е най-малкият проблем.

— Предимството е — продължава той, — че Балтимор е яко пресъхнал, а така ще разквасим гърла с по едно силно. Кой желае мартини?

Рискът му се отплаща. В същността си рано следобед бизнесмените са като пеленачета — дехидратирани и раздразнителни — и „Чудесна идея!“ от устата на един е последвано от „Амин за което!“, изречено от друг. След още минута Джайлс вече върти фокуси на бара, налива скорострелно и реже лимонови спирали под радостните възгласи на господата. По някое време дава на всички прежаднели знак да се отдръпнат, за да може да изпълни вълшебството си над един „Бренди Александър“[2] и да го връчи на секретарката, все едно е Наградата на Академията. Всички ръкопляскат, момичето се изчервява, слънцето се отразява в пяната на коктейла като в хавайски хоризонт и за миг Джайлс има чувството, че светът му отново е назрял от потенциал.

[1] Произведение на изкуството (фр.). ↑

[2] Коктейл с коняк, какаов ликьор и сметана. ↑

11

Зелда знае как да постъпи. Правила е абсолютно същото хиляди пъти преди това — неведнъж на работа, но доста често и в ежедневието, когато я притиснат мъже. Да се махне от поглед — и то бързо. Лепва си дистанцираната усмивка на обслужващ персонал, сграбчва количката си и я подкарва. Само че подът е сапунисан, количката се отклонява встрани и се удря в кошче за боклук. Събаря го с дрънчене, което отеква в цялото помещение. Кошчето току-що е изпразнено, слава богу, но Зелда бърза да го изправи. Когато коленичи, това подчертава дебелината й и подканва към подигравки. Затова се старае да приключи бързо. Докато е коленичила, чува хрущене. Вдига поглед. Изобщо не очаква да види това, което е извадил мъжът и възможно най-противоположно на електрическия му остен: найлоново пликче с яркозелени бонбони.

— Не, не. Не излизайте! Вие, дами, май си приказвахте весело. Женски работи. Нищо лошо няма в това. Вие си продължавайте, няма да се бавя!

Акцентът на новодошлия не е южняшки, но в гласа му се долавя плющенето на крокодилска опашка. Мъжът продължава напред и за момент на Зелда й се струва, че се насочва към кабинката, до която е колежката й. Дали не е видяла във Ф-1 нещо наистина необичайно? Елайза е невероятно чувствителна и се стряска, когато й крещят, но поведението й след бягството от Ф-1 е по-различно, все едно е в шок. Да не би този тип да е дошъл да я вземе със себе си? Зелда се изправя на крака — поредното лишено от грация движение — и плъзга ръка над количката си, за да докопа подходящо оръжие — стъргалката с гумена лента за прозорци. Знае едно-друго за тупаниците. Брустър носи много повече бойни белези от нея, но и тя се е посбивала тук-там. Ако този човек се опита да нарани Елайза, ще стори каквото е нужно. Целият живот на Зелда ще бъде съсипан, но тя няма да има избор.

Вместо това мъжът кривва встрани. Оставя остена и бонбоните на мивката. Пристъпва към писоара и си дърпа ципа.

Сега е ред на Зелда да търси помощ от приятелката си. Ако ужасеният й поглед е пропуснал нещо във Ф-1, може би не може да разчита на очите си и тук. Нима някакъв тип си вади парчето право пред тях двете? В търсене на подходяща реакция обаче Елайза само клати глава насам-натам и нагоре-надолу. Едно е сигурно: Зелда не може да се обърне към мъжа. Погледне ли го, докато е тук и се облекчава — няма съмнение, че това би било обида, достойна за уволнение. Достатъчно е този тип да докладва на Флеминг двете нахални чистачки и те са история. Зелда се взира в пода толкова съсредоточено, че очаква да пукне някоя плочка с поглед.

В чистия писоар засъсква урина.

— Казвам се Стрикланд — заявява мъжът. — Оглавявам сигурността.

Зелда преглъща. През свитото й гърло минава единствено:

— Ми хубу.

Нарежда на очите си да не мърдат, но те се отклоняват и тя вижда струята урина да плисва на избърсания под. Стрикланд се киска.

— Опа. Май е добре, че си носите моповете.

12

Лейни предполага, че Ричард би набедил за разхищение на време тайното й разглеждане на забележителности — и ще е прав. Разсейва вината си с изумени възклицания. Могъщи небостъргачи, грамадни билбордове, бензоколонки с форма на роботи, трамваи с цвят на пита чедър! Тя има чувството, че възелът в гърдите й се разхлабва, все едно редом с автобуса влачат ножчето за кашони. Автобусът бърза покрай табели, които светят и през светлите часове на деня: „Инсталираме заглушители“, „Магазин за 1 долар“, „Спортни стоки“, „Ела във Военновъздушните сили“. Лейни натиска звънеца за спирка, слиза в търговската зона на „Западна 36 улица“, която местните наричат „Авенюто“, и оставя магазините да се борят за нейния долар.

Старае се да поздравява хората, с които се разминава, особено жените. Не би ли било страхотно да изучава града с приятелка, която знае всичките му тайни? Двете да си разменят саркастични забележки за потресаващата алчност на магазинерите и какви ги върши морският вятър с прическата ти и тъй нататък? Която би се вслушвала в Лейни и ще оцени специалната, тайна жизненост, която е вкусила през онези седемнайсет месеца самостоятелност? Но жените в Балтимор се стряскат от поздравите на непознатата и едва смогват да се усмихнат. След час обиколки Лейни се чувства самотна и обречена да бъде вечен аутсайдер. Качва се на автобуса. Непознат мъж минава между седалките, бърка я с туристка и се опитва да й продаде пътеводител. Възелът в гърдите й се стяга отново. Дали е заради прическата? Във Флорида кошерите са писъкът на модата, но тук явно не е така. Внезапно се чувства ужасно нещастна. Вероятно има нужда от пътеводител. Така че си купува.

Балтимор, убеждава я книжката, има всичко необходимо, за да задоволи едно американско семейство. Какъв тогава й е проблемът? Тами би се влюбила в Музея на изкуството. Тими ще си падне по Историческия музей. На запад от града се намира „Омагьосаният лес“ — увеселителен парк с приказни мотиви. На снимките се виждат дворци и герои, принцеси и вещици. Това лято децата могат да отпразнуват там рождените дни. Идеално място, като изключим онази част от парка, наречена „Светът на джунглата“. Достатъчно е само да чуе Ричард тази думичка, веднага оставя вестника и превключва канала. Просто ще трябва да внимават къде ходят с децата, това е всичко…

Една от предишните разходки на Лейни я е превела по пристанището до Фелс Пойнт. Опитала се е да забрави тази разходка, но всяка сутрин „Спрей ен Стийм“ с пот изцежда истината от нея и тя се пита дали Амазонка не е сварила Ричард чак до най-вътрешния му пласт. Беше ленив следобед, ритмуван от плисъка на водата между корабите и кея. Тя бе пристъпила до ръба на река Патапско, вдигнала яката си чак до брадичката. За да стигне дотам, беше слязла на автобусна спирка, узурпирана от парцалив бездомник и бе вървяла между изпочупени бутилки в най-ужасния квартал, попадал й някога пред очите. Там имаше и кино, и Лейни за малко да си купи билет, просто за да се спаси от подозрителните погледи на минувачите. Но във фоайето липсваха прекалено много крушки, за да се чувства спокойна, а и филмът не й се стори никак приятен — „Цирк на душите“ или нещо подобно[1].

На кея беше сам-самичка. Нямаше кой да я чуе, ако заговори. Така че тя сподели със студената плискаща се вода всичките си лъжи, докато не остана нито една за казване: че е щастлива, понеже съпругът й се е завърнал. Че е доволна. Че гледа оптимистично на бъдещето. Че вярва на всички статистики в брошурата за град Балтимор, която Ричард й даде. Само двайсет процента от домакинствата в града, хвалеха се в нея, притежавали кола и мъжът й се закле, че в някой недалечен ден ще притежават две. Писнало му било тъндърбърдът им да се разваля постоянно и нямал намерение жена му да се вози в градския транспорт, докато той е на мисии да спасява света.

На връщане към автобусната спирка в неприятния квартал, Лейни беше подминала работник, който пръскаше тротоара с маркуч. Колко мило, беше си казала, ето нагледен пример как общината старателно се грижи за добруването на града. Беше се престорила, че единствен резултат от измиването не е усилилата се смрад на кучешка урина, развалена риба, гниещи листа, задръстени канали, застояли локви, изгоряло масло и телесни секрети.

Една последна лъжа, преди Лейни да тръгне към дома и още една гънка за изглаждане с ютията.

[1] Всъщност става дума за „Карнавал на душите“ знаков хорър филм от 1962 г. ↑

13

Бърни отвежда Джайлс в — както художникът се надява — заседателна зала, но тя се оказва просто празен кабинет, в който са натикана маса и два стола. Бърни не сяда, така че и гостът му остава прав. След усмивките и ръкуването в чакалнята посрещането не му се струва много гостоприемно, но Джайлс си напомня, че ако изобщо има приятел тук, то това е Бърни Клей, а не някой от онези богати старци, които смучат коктейлите му. Вярно, домакинът му бе гласувал „за“, когато преди двайсет години управата изрита художника от фирмата, така е, но тогава той не вложи сърце в гласа си и е редно човек да си спомни, че от мъченичеството няма полза — и семейството на Бърни трябва да яде, нали така?

Спомените за неприятното събитие обезсърчават Джайлс най-вече заради недостойната си предвидимост — клишетата са анатема за всеки творец. Онзи специален бар в Маунт Върнън, полицията, която щурмува с вдигнати значки… През прекараната в затвора нощ той си мислеше само едно: как за баща му полицейската сводка е най-любимият раздел на вестника. Надяваше се зрението на стареца, също като неговото, да се е влошило до степен да не може да прочете дребния шрифт на сводката, но явно не беше така, понеже оттогава насетне не получи повече вести от баща си. Седмица след като го уволниха, Джайлс осинови първата си котка.

Оттогава насам художникът прекарваше голяма част от дните си в чакане за уговорени делови срещи с Бърни. Но нима имаше право да се оплаква? Другите във фирмата, включително мистър Клайн и мистър Сандърс, не одобряваха включването на Джайлс на свободна практика. Ето затова сега се усмихва широко и решително, досущ като таткото в най-новата му картина. Повече реклама, мисли си, този път за него самия.

— Какво, дявол го взел, е станало с Хейзъл? Никога не е отсъствала и ден!

Бърни подръпва разхлабената си вратовръзка.

— Няма да повярваш, Джайлси. Старата крава направила мили очи на един производител на напитки и айде… Замина за Лос Анджелис. И ни отмъкна клиента.

— Не! Е, браво на нея, предполагам…

— Да, но лошо за нас. Ето защо всички са на нокти, така че се извинявам за стаята, но залите са претъпкани. Ако знаеш някое добро момиче, представи ми я, става ли?

Джайлс всъщност познава добро момиче, чиято работа в ужасния изследователски център от години стои на едно място. Ех, само да я биваше Елайза да вдига телефона! Няколкото секунди, които прекарва в размисъл и мълчание, принуждават Бърни да започне да нервничи и последните останки от духа на Джайлс потъват. Бившият му колега е насаме и при затворени врати с доказана „мека китка“! Колкото и да изгаря от нетърпение с госта да си поприказват за добрия стар рекламен бизнес, не може да си го позволи заради напрежението на събеседника си.

— Е, хайде, нека ти покажа произведе…

— Имам само няколко…

И двамата са благодарни за разсейващото щракане на ключалката на папката и пляскането на разтворената й корица. Джайлс плъзва платното на масата и го сочи гордо. Но всъщност е паникьосан. Да не би нещо да не е наред с осветлението в стаята? Костната структура на семейството от картината е твърде изразена, все едно кожата и на четиримата е износена до цвета на Анджей. И наистина ли е нарисувал четири безтелесни глави? Не е ли забелязал колко е зловещо? Дори цветовете са малко странни, като изключим желатина, който, заради домашно смесените бои, е магматичен апотеоз на червеното.

— Червеното! — въздиша Бърни.

— Твърде е червено — кима Джайлс. — Съгласявам се чистосърдечно!

— Не, не е това. Макар че устните на таткото да са малко… като окървавени. Цветовете като цяло не са наред. Червеното не е добре. Вече за никого не правим червени разтвори. Не ти ли споменах? Може и да не съм. Както казах, всички са на нокти. Червеното направо го режат с брадвата. Новата мода… Готов ли си? Модата е зелено.

— Зелено?

— Колелета. Електрически китари. Сириъл за закуска. Сенки за очи… В зеленото е бъдещето, при това настъпи внезапно. Дори новите аромати излизат на пазара, зелени от стена до стена. Ябълка, пъпеш, зелено грозде, песто, шамфъстък, мента…

Джайлс се опитва да игнорира квартета подигравателно ухилени черепи и изучава желатина, за който копнеят. Чувства се толкова глупав и така сляп. Няма значение дали Бърни е споменавал вече цвета. Явно на дърти години художникът съвсем си е изгубил акъла. Що за извратен апетит би породил желатин толкова червен, та да изглежда като отрязан от туптящо сърце?

— Не го казвам аз, Джайлси — обяснява Бърни. — Фотографите са виновни. Всеки клиент, който ми влиза днес през вратата, иска фотосесии с хубави момичета, които държат хамбургери или енциклопедии; или каквото там продава. Искат да бъде канен на кастинги да оглежда стоката. Аз съм последният в тази фирма, който продава на шефовете истинско изкуство. Великото изкуство си е велико, това им казвам. А ти, Джайлси, си велик художник. Хей, успяваш ли напоследък да отделиш някакво време да рисуваш за себе си?

Картината е като останките от пая с лимета, изваден изпод ярките светлини на витрината в „Дикси Дъгс“ — неапетитна. Джайлс я прибира обратно в папката си. Тежестта й по пътя към дома няма да му донесе и капка от утехата, която е дала на път за фирмата. Собствено творчество ли? Не, Бърни. От години старият ти колега не е творил изкуство. Не и когато е зает да рисува и прерисува желатин, който никой не желае, все едно какъв е цветът на бъдещето.

14

Стрикланд е залят от горещата вълна на срама. Определено прекали с плисването на урина по плочките. Имаше намерение да стресне чистачките. Планира да стресне здравата всички, хвърлили око на придобивката тази нощ. Прихванал е този номер от генерал Хойт, когато бяха позиционирани в Токио. При първа среща с нисшестоящ веднага му покажи колко малко значи за теб. Още щом видя чернокожата чистачка, превития гръб на другата, писоара… и идеята го сполетя. Но продължението е отвратително. Да пикае на земята — така правеше в Амазония. Чистота, за това копнее сега, и ето го на̀, буквално си пикае на желанията.

Поглежда през рамо и хвърля хубав поглед на малката. Лицето й е открито. Чисто е от онази гадост, с която Лейни го плеска. От това му става още по-зле. Подканва пикочния си мехур да се изпразва. Озърта се за някаква по-различна тема за разговор. Намира говеждия остен. Без съмнение и двете жени го зяпат. Отмъкна го от един фермер, преди да напусне Бразилия. Беше селяк, който едва връзваше две приказки на английски, обаче го нарече „алабамскоу поздравчи“. Наистина помагаше да вкарва придобивката в басейна и да я изкарва оттам, когато се нуждае от окуражаване. На единия извит като рачешка щипка електрод е залепнала голяма, тъмночервена капка кръв. Проточила се е към белия порцелан. Всеки момент в тоалетната ще стане още по-мръсно.

Стрикланд нарочно заговаря весело, за да разпръсне самоотвращението си.

— Виждате ли го това чудо ей там? Професионален „Фарм мастър 30“, модел 1954 г. Не е от онези новоизфабрикувани боклуци от стъклопласт. Стоманена ос, дъбова дръжка. Може да се настройва между петстотин и десет хиляди волта. Хубавичко го огледайте, дами, но недейте го пипа!

Стрикланд целият почервенява. Звучи, все едно говори за чепа си. Отвратително, направо отвратително. Ами ако Тими чуе какви ги приказва? Ами Тами? Обича децата, нищо че се страхува да ги докосне — бои се да не ги нарани. Така имат възможност да го съдят само по онова, което му излиза от устата. В гърдите му започва да разцъфтява гняв към тези жени, задето са станали свидетелки на грозотата му. Не е тяхна вината, че са се намирали в това помещение, разбира се. Но са виновни, че са се хванали на тази работа, нали? Че са се поставили в това положение? Последната капка урина пада. Напомня му на натежалата капка кръв, увиснала от алабамскоуто поздравчи.

Стрикланд клати таза си, запасва се и закопчава панталоните си със стряскащо изсъскване. Жените отклоняват погледи. Да не би да има капки урина по крачолите? Вече не е в джунглата. Налага се да мисли за такива неща през цялото време. Иска да избяга от тази твърде ярко осветена стая и мазалото, което е направил. Приключвай, казва си.

— И двете чухте какво рече човекът в лабораторията. Надявам се, не се налага да го повтарям.

— Имаме нужното ниво разрешително — репчи се негрото.

— Знам, че имате. Проверих.

— Да, сър.

— Работата ми е да проверявам.

— Извинете, сър.

Защо тази жена утежнява излишно ситуацията? Защо не каже нещо другата, толкова по-красива и толкова по-дружелюбна? На Стрикланд въздухът в помещението му се струва застоял. Въображението му се е задействало, няма начин. Сърцето му препуска. Той посяга за мачете, което не е там. Обаче поздравчито е под ръка. Върши чудесна работа. Ричард копнее да вкопчи пръсти в него. Изсмива се през стиснати зъби:

— Вижте. Аз не съм от привържениците на Джордж Уолъс[1]. Смятам, че място има и за негрите. Честна дума. На работа, в училищата, със същите права като белите. Но вие, хора, трябва да поработите върху речника си. Чуваш ли се, а? Едни и същи думи повтаряш. Сражавал съм се редом с негро в Корея, когото пратиха на военен съд заради нещо, за което не беше виновен, понеже съдията искаше да чуе истината, а той не успя да изцвърка друго освен да, сър, и не, сър. Ето защо толкова народ от вашата раса кисне по затворите. И нямам предвид нищо лично. Чух, че затварят Алкатраз другия месец и там почти няма негри, а вътре са все най-лошите престъпници, каквито се срещат в страната. Чест прави на расата ви. Трябва да се гордеете.

Какви, по дяволите, ги плещи сега пък, чуди се Стрикланд. Алкатраз? Чистачките сигурно го мислят за пълен перко. Веднага щом излезе, смехът им сигурно ще взриви тоалетната. Пот се стича по лицето му. Стените се сближават около него и температурата е сигурно над шейсет градуса. Стрикланд кима, забелязва пликчето с твърди бонбони, грабва го и бърка вътре. Не си е измил ръцете преди това. Чистачките първи биха забелязали подобно нещо. Отвратително, просто отвратително! Той набутва едно зелено топче в устата си. Поглежда за последно стреснатите жени.

— Някоя от вас, дами, да иска бонбонче?

Но зелената топчица е като конска юздечка. И той самият не успява да разбере въпроса си. О, тези двете ще се смеят, няма съмнение. Шибани чистачки. Шибани хора! Ще трябва да бъде по-суров с учените, да не се дъни така, както се издъни тук. „Окам“ не е по-различен от „Жозефина“. Ще трябва да се погрижи всички да разберат, че Стрикланд е на руля. Не Дейвид Флеминг, любимецът на Пентагона. Не д-р Боб Хофстетлър, сладичкият биолог. Стрикланд се обръща на пети. Хлъзгаво е. Надява се да е от сапунената вода, не заради урината. Захапва бонбона, за да не му се налага да слуша влажното джапане на подметките си и грабва поздравчито от мивката. Капката кръв май пада. Е, чистачките ще я избършат. Но ще я запомнят. Ще запомнят и него. Отвратително, просто отвратително!

[1] Американски сенатор, известен с расистките си изстъпления. Губи изборите за президент от Рузвелт. ↑

15

Предложението на Стрикланд за бонбон само добавя болестотворна сладост на отвратителната сцена. Елайза е изгубила апетита си за бонбони на възраст, когато повечето деца биха убили за тях. Присядат й дори сладките пайове, с които Джайлс я тъпче в „Дикси Дъгс“. Спомня си произхода на отвращението си, породен от страха от възрастните горгони, от глава до пети неразбираеми като Стрикланд. В очите на тези ранни попечители Елайза не беше инвалид; беше глупава и инатлива. Сиропиталището се наричаше сладко-сладко „Балтиморски дом за малки пътешественици“, но онези, които живееха там, му викаха съкратено Дома — иронично название предвид атрибутите, които в книжките с приказки неизменно се приписват на истинския дом. Безопасност. Сигурност. Уют. Радост. Люлки. Пясъчници. Прегръдки.

По-големите деца често се навъртаха из външните постройки, където се намираше оборудване, надписано с предишното име на Дома — „Училище за слабоумни и идиоти «Фенцлър»“. Елайза се озова там по времето, когато децата с досиета, до неотдавна обричали ги на определения като „монголоиди“, „побъркани“ или „дефектни“ бяха събрани под прикритието на термини от рода на „изостанали“, „бавноразвиващи“ или „откъснати“. За разлика от еврейското и католическо сиропиталища на същата улица, мисията на Дома беше да те опази жив, ако ще и на косъм, та когато те изритат на улицата на осемнайсет, да можеш да си намериш черна работа и да служиш на онези, които те превъзхождат.

Децата от Дома биха могли да се сдружат, точно както биха могли да го сторят и чистачите от „Окам“. Вместо това недостигът на храна и привързаност разпространяваха жестокостта като кашлица и всяко дете получаваше прякор според ключовите точки на миналото си. Получаваш присъда за Дома, понеже родителите ти са се озовали в приют за бедни? Значи си Бети Безхлебната. Родителите ти са мъртви? Ти си Гилбърт Гробарски. Имигрант ли си? Значи си Катя Комито или Харолд Хуна. Елайза така и не научи истинските имена на някои от децата до деня, когато ги изритаха навън.

Нейният собствен прякор беше Млък — макар че възпитателките в дома я познаваха под названието „Двайсет и две“. Номерата подреждаха всичко в неподредения свят на нежеланите деца и всяко дете си имаше такъв. Всяка дадена ти вещ е маркирана с твоя номер, което улеснява обвинението ти, когато нещо твое се появи където не му е мястото. Остракираните деца като Млък бяха без късмет. Враговете само трябваше да натикат одеялото й под палтото си, да го метнат отвън в калта и да гледат как възпитателите намират „22“ на етикета му и Млък си получава наказанието.

Наказания можеха да раздават всички възпитателки, но обичаше да ги изпълнява Матроната, лично. Не притежаваше Дома, но имаше само него. Още на три годинки Елайза се досети, че Матроната вижда непокорните отроци в Дома като отражение на нестабилния си ум и че да държи децата под контрол, за нея означава да запази разума си. Не й се получаваше. Тя се смееше достатъчно силно да разплаче най-малките, след това избухваше в разтърсващи ридания, които ги стряскаха още повече. Носеше гъвкава пръчка да бие по прасците и дланите, линия за бой по кокалчетата и бутилка рициново масло за насилствено преглъщане.

Но най-страшното беше, че Матроната винаги имаше в себе си и бонбони. Понеже до огромна степен зависеше от обратната връзка на издайници и предатели, тя ненавиждаше безмълвната Млък повече от всички други. Непоправимо малко чудовище, така я наричаше. Потайна, вечно мъти нещо, казваше за нея. А още по-лоши бяха противоположните дни, когато Матроната с нейната посивяла коса, вързана на две противни опашки, сгащваше Елайза в ъгъла да я пита дали иска да си играят на кукли. Ужасено, момиченцето изпълняваше ритуала на играта, докато Матроната я разпитваше дали някои лоши малки дечица не си напикават нощем леглата. Точно тогава се появяваха и бонбоните. Нямаше нищо лошо да й споделяш тайни, така казваше Матроната. Само посочи децата, за да мога да ги вкарам в ред. На Елайза това й приличаше на капан. И беше капан. Същият като на мистър Стрикланд с шумолящото целофаново пликче. По един или друг начин всички бонбони, до последния, бяха отровни.

Елайза порасна. Стана на дванайсет, тринайсет, четиринайсет. Сядаше самичка до машините за сода, встрани от другите момичета, и ги слушаше да си говорят как са пили алкохол; нейната чаша с вода имаше вкус на сапун. Слушаше разговорите за уроци по танци; на нея й се налагаше да си замразява ръцете върху купичката със сладолед, за да не заудря с юмруци. Чуваше ги да говорят за целувки. Едно момиче каза „Той ме кара да се чувствам някоя“ и Елайза умуваше върху това месеци наред. Какво ли беше да се чувстваш, все едно си някой? Внезапно да съществуваш не само в твоя свят, но и в нечий друг?

Едно от местата, до които проследяваше другите момичета, беше кино „Аркейд“. Никога не беше влизала в кино. Купи си билет и зачака да я помолят да напусне. Прекара пет минути в избор на място, сякаш това щеше да предопредели целия й живот по-нататък. Може и така да беше: филмът се оказа „Годинакът“ и макар че двамата с Джайлс щяха да се шегуват с него при повторенията по телевизията, за нея се превърна в религиозно преживяване, каквото никога не бе сполитало Елайза в църква. Ето едно място, където фантазията надвиваше реалния живот, където тъмнината пречеше да виждаш белезите и тишината беше не само приемлива, но и я налагаха въоръжени с фенерчета разпоредители. В течение на два часа и осем минути нямата Млък се чувстваше цяла.

Вторият й филм се наричаше „Пощальонът винаги звъни два пъти“ и представляваше плътска, трескава смес от секс и насилие — нихилизъм, за който дори не се споменаваше в библиотеката в Дома. Елайза не беше подготвена за него нито от казаното от възрастните, нито от клюките на връстничките й. Втората световна война беше свършила наскоро и улиците на Балтимор гъмжаха от гладко избръснати войници. На път за дома тя ги гледаше по различен начин, а те, мислеше си, на свой ред гледаха по-различно на нея. Връзките й обаче бяха провал. Младежите нямаха търпение за флирт, провеждан с пръсти.

По нейна собствена преценка, за последните си три години в Дома Елайза бе успяла да се прокрадне в „Аркейд“ грубо сто и петдесет пъти. Това се случи преди киното да западне; преди мазилката да започне да се сипе от тавана и отчаяният мистър Арзъниън да мине на режим от денонощни прожекции. Така получи своето образование Млък — тук беше истинското й училище. Кари Грант и Ингрид Бергман се бореха да дишат един в друг в „Небезизвестните“. Оливия де Хавиланд се изплъзваше от лудите жени в „Змийската яма“. Монтгомъри Клифт се скиташе през воали от прахоляк в „Червена река“. В крайна сметка Елайза бе заловена от разпоредител, докато се вмъкваше на „Извинете, грешен номер“, но тогава вече нямаше значение. Оставаха й две седмици до деня, който Домът водеше за неин осемнайсети рожден ден. Тогава я изритаха оттам и я принудиха да си търси място за живеене и начин да се изхранва. Беше ужасена, но и вдъхновена. Щеше сама да си купува билети и от нея зависеше да намери хора, с които да се прегръща или от които да бяга, или просто да се скита сред тях.

Матроната проведе инструктажа на сбогуване с Елайза, докато пушеше и крачеше по дължината на кабинета си, вбесена от оцеляването на момичето. Местна дамска благотворителна група снабдяваше дипломиращите се от Дома с едномесечна равностойност на възможен наем и куфар, пълен с дрехи втора ръка. Елайза беше облякла любимата си рокля, бутилковозелена, с джобове на полата. Нуждаеше се само от шал, с който да скрие белезите си. Добави го към въздългия списък, който си водеше наум: Да си купя шал.

— До Коледа ще си курва — закле се Матроната.

Елайза потрепери, възхитена, че заплахата не я изплаши. Че защо да я плаши? Беше изгледала достатъчно холивудски филми да знае, че всички проститутки имат златни сърца и рано или късно Кларк Гейбъл, Клайв Брук или Лесли Хауърд забелязват добрите им души. Навярно тази представа беше причината, отвела я по-късно същия ден не до женското общежитие, а до любимото й място в света — кино „Аркейд“. Не можеше да си позволи да гледа „Жана д’Арк“ с Ингрид Бергман, но отчаяно копнееше да потъне сред обещаните от плаката „хиляди статисти“ — точно като в по-големия Балтимор, от който Млък вече беше част, само че безопасно застопорени на екрана.

С толкова неприсъща за нея дързост извади четирийсет цента от чантичката си, че сведе глава и така забеляза зле разположената бележка: „Стая под наем — справки вътре“. Изобщо не изпита съмнение. Няколко седмици по-късно и на един наем от загуба на жилището, Елайза видя обява за длъжността на чистачка в авиокосмическия изследователски център „Окам“. Написа писмо, получи час за среща и прекара утрото на интервюто си в гладене на бутилковозелената рокля и изучаване на автобусното разписание. Един час преди планираното потегляне настъпи катастрофа: плисна дъжд като сребърна стена, а Млък не притежаваше чадър. Паникьоса се, преглътна с последни сили сълзите си и осъзна, че от втория апартамент в „Аркейд“ се чува трополене. Не се беше срещала с мъжа, който живееше там — макар че той винаги си беше вкъщи, ерген и самотник. Елайза вече нямаше причина да се пази. Почука на вратата му.

Очакваше набит, космат, небръснат и ухилен съсед, но господинът, който й отвори, имаше аристократично излъчване, беше издокаран като конте със сако, пуловер, елече и риза; клонеше към петдесетте, но очите му блестяха иззад очилата. Примигна и разсеяно докосна плешивата си глава, сякаш беше забравил да си сложи шапка. След това забеляза притеснението й и се усмихна мило:

— О, здравейте! На кого дължа удоволствието?

Елайза докосна извинително шията си, след това направи знака за „чадър“ — съвсем интуитивен беше. Само няколко секунди продължи изненадата на съседа й от това, че е няма.

— Чадър? Разбира се, влез, скъпа, а аз ще го извадя от ей онази купчина като Ескалибур от камъка!

Мъжът се шмугна в апартамента си. Елайза се поколеба. Никога не бе влизала в дом, който да не е част от Дома — наведе се напред и видя барокови, мрачни мебели, окичени със сърдити котки.

— Разбира се, ти си новата наемателка. Колко негостоприемно от моя страна да не те посетя по-рано с традиционната чиния бисквитки. Боя се, че единственото ми извинение е крайният срок, който ме е приковал на бюрото.

Въпросното бюро изобщо не приличаше на такова. Беше плот от маса, закачен под удобен за промяна ъгъл. Явно мъжът се изявяваше като някакъв вид творец и сърцето на Елайза се сви. В средата на плота бе закрепена полузавършена рисунка на жена от раменете нагоре, фокусът падаше върху бухналата й коса с къдрици. Под нея беше нарисуван рекламен девиз: „Никога повече матова коса без обем!“.

— Моля те, не обръщай внимание на лошите ми обноски и си казвай, ако имаш нужда от нещо, макар да препоръчвам да си вземеш собствен чадър. Забелязвам, че държиш разписанието на автобусите — да знаеш, че спирката е по-далеч от идеалното разстояние пеша. Както без съмнение си забелязала, при „Аркейд Апартмънтс“ много неща са далеч от идеалното. Но — carpe diem и всякакви подобни работи. Вярвам, че се справяш успешно?

Съседът спря преравянето на платната си и погледна към Елайза за отговор. Тя го очакваше — когато хората започнат да говорят, имат навика да забравят за недъга на нарочения от тях за събеседник. Този човек обаче се усмихна и тънките му кафяви мустачки щръкнаха като разперени ръце.

— Да знаеш, винаги съм искал да науча езика на знаците. Каква прекрасна възможност ми даваш!

Притеснените сълзи, които Елайза таеше от седмици, бяха готови да бликнат в благодарствен порой, но тя ги преглътна с усилие; нямаше време да си преправя грима. Още по-трудно й стана да не се разплаче в следващите няколко минути, понеже съседът — Джайлс Гъндерсън според величественото му самопредставяне — намери чадъра, но реши да я закара с колата си и отказа да приеме възраженията й в жестомимична форма. По пътя я развличаше с разкази как на английски думата janitor — „чистач“ — идвала от името на Янус — бог на входовете и изходите, и прекъсна урока едва когато охрана от „Окам“ констатира, че в списъка им липсва името „Джайлс“. При все проливния дъжд, пазачът даде знак на Елайза да слезе от колата.

— „На где щеш хващай, прав ти път оттук! С обувка стара те замерям за късмет!“ — подвикна след нея Джайлс. — Алфред, лорд Тенисън[1]!

Обувка — повтори си нямата Млък, без да откъсва поглед от грозните си, дарени обувки на токове, които разплискваха водата по окъпания от дъжд тротоар. Ако получа тази работа, ще си купя хубав чифт обувки.

[1] Из „Петлето“ (The Cock), стихотворението, иронично, продължава така: „Но няма да се мръднеш ти напук, така кълбото ти предрича занапред…“ (превод Елена Павлова). ↑

16

Мистериозното пришествие на Стрикланд сложи край на историите за Брустър като любима тема на разговор. Елайза не може да се отърве от мисълта за видяното в цистерната, но така и не споделя със Зелда — с всеки изминал ден споменът й се струваше все по-невероятен. Вместо това — и слава богу за което — духовитата й колежка сваля напрежението, като се шегува с всичко наоколо. Откри например, че Флеминг продължава да нарича въоръжената охрана на Стрикланд ви-пи — от „Военна полиция“ — а не „впити“, термин, който даже повече им приляга, понеже безмълвните, сурови войници чупеха стойки с глътнати кореми. Впитите поне бяха лесни за избягване от чистачките, тъй като маршируваха с тропот и дрънчене, на каквито тромавите учени не бяха способни. Дори и сега се чуваха неколцина и Зелда и Елайза ги избегнаха, като завиха по коридор, който обикновено оставяха за после.

— Дори впитите да не са на военната пътека, пак ги знам точно де са щурнали — подхилва се Зелда. — Те дори дишат в синхрон, нали си ги видяла? Все едно вентилационните шахти обръщат въздуха, целия наведнъж. Фъшш! Честна дума, толкоз много допълнителен персонал се навърта наоколо, пък да си е все такова спокойствие? Не е естествена тая работа…

Преди Елайза да успее да отговори със знаци, споменатото току-що спокойствие — десетилетно и необезпокоявано — се пръска на парчета. В квартала, в който Елайза живее, подобен звук вероятно би я накарал да се озърне за кола с лош ауспух, преди да потърси прикритие заради градските легенди за организирана престъпност. В „Окам“ подобен трясък е толкова изумителен, че все едно катастрофира космически кораб — Зелда се скрива зад количката си, като че ли евтината пластмаса и корозивни течности могат да й осигурят спасение.

Следва нов пукот, после трети. Звукът е концентриран. Не го причиняват падащи предмети. От механично естество е, предизвиква го натискане на спусък и Елайза няма избор, освен да приеме, че това са всъщност изстрели. Разнасят се викове, както и заешко сърцебиене на търчащи крака, и двете — приглушени зад най-близката врата, която е, разбира се, на Ф-1.

— Залегни! — умолява Зелда.

Тя подава заповедта и със знаци, а Елайза е обзета от гореща обич към колежката си. Осъзнава че, действително продължава да стърчи права. Вратата се отваря и се удря в стената толкова силно, че прозвучава като четвърти изстрел. Зелда се сгърчва, все едно е гризнала куршума, катурва се на една страна и прикрива главата си с ръце. Елайза подскача и повече не помръдва, вцепенена от броя, скоростта и припряността на изсипващите се от лабораторията хора.

Флеминг предвожда групата. Гримасата му е позната на всеки, виждал пресилената му реакция на задръстена тоалетна или локва в коридора, разликата е само в кървавите отпечатъци от длани и по двата му ръкава. Трети е Боб Хофстетлър и той е най-разстроеният от всички, очилата му висят накриво и оредяващата му косица е щръкнала като след токов удар. Носи червен мокър парцал, който може да представлява какво ли не — кърпа, престилка, потник. Винаги се държи мило, но днес забива в Елайза остър като стрела поглед.

— Викайте линейка! — От притеснение акцентът му, обикновено така деликатен, направо мачка думите.

Между тези привични цивилни тича Стрикланд, хлътналите му дълбоко очи пламтят, зъби се като звяр и здраво стиска турникета около китката на лявата си ръка, която завършва не с очакваната длан, а с щръкнали пръсти, разкривени в необичайни ъгли, а помежду им пръска кръв и се люлеят провиснали ивици кожа. Кръвта тече на пода толкова шумно, все едно се сипят лагери. Елайза зяпа алените мъниста; на нея й се падат за почистване.

Впитите се втурват в коридора, разритват мънистата от кръв. Охраната се разделя от двете страни на Стрикланд и връхлита Елайза и Зелда с пушки, изпънати напред като бастунчета на танцьори. Упражняват контрол върху тълпата. Разчистват сцената. Нямата чистачка сграбчва количката си, завърта я и по тежкото хлъзгане познава, че задните колелета са се завъртели нацяло.

17

Антонио е първият, стигнал до столовата, който пита дали всичко е наред. Кривогледите му очи поставят въпроса едновременно и на двете чистачки, но Зелда знае чудесно, че на нея й се налага да отговори. Толкова време е минало, а никой от групата не си е дал труда да научи дори азбуката на езика на глухонемите. Това ужасно я натоварва. Не иска да носи главната отговорност за нищо — нито тук, нито у дома, никъде. Прекалено тежко е. Само й виж ръцете — треперят! Прикрива ги, като се обръща към автомата и оглежда строгите геометрични форми на сандвичите и нарязаните плодове, като че ли това е най-важното за предстоящата им в три през нощта вечеря.

Дуейн пристига втори, беззъб като саламандър и също толкова лигав. Йоланда компенсира плахостта и на двамата, понеже нахлува като циклон и се развиква как й се сторило, че някой стреля като в тир, не може да работи така, не може да се съсредоточи и бла-бла-бла… Зелда оставя погледа си да се рее и накрая съзира пред себе си единствено лъскавите преградки на автомата, всяка една като мъничка вратичка към „Алиса в страната на чудесата“. Ако успее да се смали достатъчно, като нищо ще изпълзи през някоя и ще си обере крушите от това място.

Наместо това е принудена да преразказва кървавия изблик във Ф-1 до безкрай. Старае се да прояви симпатия към мистър Стрикланд. Следващия път, когато отиде в мъжката тоалетна, дали ще успее изобщо да си разкопчае ципа? Зелда има чувството, че по-лесно ще счупи лед с гола ръка, отколкото да му съчувства. Не вярва този човек да няма представа как би се почувствала чернокожа жена, натикана в ъгъла от бял, въоръжен с остен за говеда. Вдига поглед и забелязва Лусил — албиносовата й белота я скрива на фона на стената на столовата.

— Виж, дори Лусил е разстроена — пищи Йоланда. — Que pasa?[1]

Зелда се обръща. Избягвала го е нарочно. Точно в момента не иска да поглежда Елайза. Обича извънредно много кльощавото девойче, но не може да отърси увереността си, че случилото се е по нейна вина. Че тя е онази, настояла да изпълнят съмнителното нареждане на главния шеф да влязат във Ф-1, което ги е злепоставило пред Стрикланд. Зелда не може да се отърси и от мисълта, че тази вечер Елайза нарочно се е задържала пред Ф-1 и това ги е поставило на възможно най-лошото място, когато започна стрелбата.

Нямата се е свила в стола си, все едно Зелда не й дава да диша. Кара я да се чувства ужасно, но след това си казва да престане. Елайза е добър човек, обаче не схваща сериозността на положението. Как би могла? Ако нещо се оплеска в „Окам“, няма да обвинят за това бялата жена. Дявол го взел, Елайза преспокойно прибира намерените из лабораториите монети, все едно е нищо работа. Ами ако се окаже капан? Бялото момиче никога не би се сетило за такъв вариант. Ами ако някой учен оставя парите, за да изпробва нощните чистачи и когато те изчезнат, а Флеминг узнае, познай чия шия ще отиде на касапската маса?

Елайза живее в свят, който сама си е измислила. Личи си по обувките. Зелда си представя, че приятелката й живее в подобие на ония диорами, които е виждала в музея — съвършени малки кралства, вярно, чупливи, но не и ако вървиш внимателно. Светът на приятелката й обаче не е такъв. Тя не може да включи телевизора, без да види чернокожи да маршируват и да размахват плакати в натежалия от гняв въздух. Когато се натъкне на подобни новини, Брустър сменя канала и дълбоко в себе си Зелда е благодарна, въпреки че подобно поведение показва безгръбначност. Случи ли се някъде в САЩ някаква расистка щуротия, на следващия ден пред часовника с перфокартите всички я гледат зверски. Навред в страната хора като Дейвид Флеминг си търсят причини да уволняват жени като Зелда Фулър.

Каква друга работа би могла да намери? Живее в стария Западен Балтимор от рождението си и кварталът не се е подобрил особено оттогава насам. Днес е просто по-претъпкан, по-сегрегиран. Зелда схваща концепцията за блокбастинг[2] и бягството на белите, но не й пука. Мечтае за предградията. Може да вкуси въздуха, сироп от бор и мармалад, да го усети как отмива токсините на „Окам“ от тялото й. Няма да работи в базата, когато заживее там — твърде е далеч. Ще притежава собствена фирма за почистване. Стотици пъти е разказвала на Елайза как ще я вземе при себе си, ще наеме и други умни момичета, ще им плаща, както никой мъж не би сторил. Още чака приятелката й да я вземе на сериозно. Което не се случва и е трудно да я вини. Как би могла Зелда да изкара достатъчно пари, ако Брустър работи само когато му скимне? Коя банка би дала заем за ново предприятие на чернокожа?

Зелда си представя столовата като рай за закачките и великодушието на белите през деня, но нощем е празна и звучна като пещера. Откъм съседния коридор отекват и се приближават стъпки. Флеминг е, а всяко едно от повишенията му личи по неотвратимите му крачки. Зелда поглежда към Елайза, нейната най-добра приятелка и потенциална унищожителка, и е сигурна, че мечтите й за измъкване от Западен Балтимор и от „Окам“ са готови да паднат като кръвта от електродите на остена на Стрикланд.

[1] Какво става? (исп.). ↑

[2] Метод за измами с недвижими имоти, при който в даден квартал се всява паника, че в него се нанасят чернокожи и агентите принуждават собствениците на имоти да продават на по-ниски от пазарните цени. ↑

18

— Имаме си положенийце, момичета. Истинска гадорийка.

Сцената на местопрестъплението още кънти от случилото се. Без да я молят, Елайза топва мопа в сапунената вода, завърта го в цедилката и забърсва капките кръв. Флеминг междувременно раздава заповедите си на Зелда. Винаги прави така. Тя поне може да потвърждава на глас, че е разбрала какво се иска от тях.

— И двете сте ми нужни във Ф-1 незабавно — продължава шефът им. — Спешна задача. Без въпроси, моля. Просто свършете работата. Свършете я добре, и то бързо. Не разполагаме с много време.

— Какво трябва да направим? — пита чистачката.

— Зелда, ще стане по-бързо, ако просто слушаш. Има… биологическо вещество. На пода. Може би и по масите. Проверете наоколо. Не е необходимо да ви обяснявам. Знаете как да си вършите работата. Просто се погрижете да изчезне.

Елайза поглежда към вратата. По дръжката се е стекла кръв.

— Но… ние ще бъдем…

— Зелда, какво казах? Не бих те пратил там, ако не беше абсолютно безопасно. Просто стойте настрана от цистерната. Това е големият метален предмет, който видяхте мистър Стрикланд да вкарва. Не приближавайте до цистерната. Не би трябвало да има и причина някоя от вас да я доближава. Разбрахте ли? Зелда? Елайза?

— Да, сър — казва едната, другата кима.

Флеминг понечва да нареди още нещо, после си поглежда часовника. Лаконичността му на раздяла е свидетелство за притеснителна загуба на ораторски способности.

— Петнайсет минути. Безупречно. При пълна дискретност.

Лабораторията вече не е оскъдно обзаведена и спретната. Бетонният под е разцъфнал в цял букет метални пилони и колони, всяка снабдена с метални халки, за които може да бъде вързан предмет — или живо същество. Колички с, както изглежда, медицински устройства, се протягат от бежовите компютърни банки като технологични тумори. В средата на залата има маса, чиито колелца сочат в различни посоки. Хирургическите инструменти са пръснати по нея като извадени зъби. Чекмеджетата зеят отворени, мивките са пълни, още димят цигари. Една догаря на пода. Както винаги, именно на пода е и най-сериозната „гадорийка“.

Кръв има навсякъде. Докато я съзерцава, Елайза си мисли за разтвори на списания със снимки на наводнени низини, снимани от самолет. Под ярките лампи сияе цяло езеро с размер на джанта, пълно със съсирваща се кръв. По-малки езерца, фиорди и лагуни проследяват пътя на мистър Стрикланд до вратата. Зелда избутва количката си през една локвичка и се мръщи на следата, която остава зад пластмасовите колелета. Елайза няма избор, освен да повтори маневрата, твърде потресена, за да измисли по-умен план.

Петнайсет минути?

Тя излива вода на пода. Плисналата вълна разнася мехури кръв, поражда розови въртопи. Ето така са я учили да прави в Дома — във всяка област на битието. Разреди мистерията на живота, очарованието, похотта, ужаса, докато размиеш всякакви съмнения. Тя спуска мопа си към средата на гадорията и започва да го влачи насам-натам, а дебелите нишки на главата се напояват и потъмняват. Това е нормално. И звукът е нормален — влажно пляскане и мокро сърбане — и тя се съсредоточава върху него. Онова петно на бетона вероятно е от изстрела на впития; избърши го. Това е електрическият остен, един милион волта заплаха, не може да се вдига; избърши около него.

Елайза си казва да не гледа цистерната. Не гледай цистерната, Елайза! Елайза гледа цистерната. Дори от трийсет фута разстояние, чак до големия басейн, тя е твърде масивна за лабораторията, спотаен в очакване динозавър. Завинтена е за четири плочи, дървено стълбище осигурява достъп до горния люк. Флеминг беше прав за едно — около нея няма капка кръв. Няма причина да я доближават. Елайза си казва да отклони поглед. Отклони поглед, Елайза! Елайза не може да отвърне очи.

Бърсалките се срещат в средата на окървавения участък. Зелда си поглежда часовника, бърше потта от носа си и подготвя кофата си за последна заливка, като кима на Елайза да събере инструментите от пода, преди водата да ги отнесе встрани. Колежката й коленичи и ги събира. Чифт форцепси. Скалпел със счупено острие. Спринцовка с изкривена игла. Инструменти на д-р Хофстетлър, без съмнение, макар че Елайза не може да се застави да повярва, че този човек е способен да нарани човек или живо същество. Изглеждаше съсипан, докато бягаше от лабораторията. Тя се изправя и като хотелска камериерка реди предметите успоредно едни на други на най-близката маса. Чува Зелда да изплисква кофата си и с периферното си зрение мярка удължаващите се пипалца-струи. Зелда се киска.

— Виж само, а? За един фас на чистачите им се налага да се измъкват на товарната рампа. Междувременно тези господинчовци си пушат тук пури, все едно е…

Зелда по принцип не е човек, който злорадства излишно. Елайза се обръща да види как колежката й изтърва мопа си. В свити пред себе си шепи е вдигнала два малки цилиндъра, които водата е отмила изпод масата и тя е помислила за пури. Ръцете й треперят и се разделят, предметите падат. Единият тупва беззвучно. Другия издрънчава и встрани от него се търкулва сребърна сватбена халка.

19

Зелда е отишла да потърси помощ. Елайза чува сестринските й чехли да жвакат по коридора. Тя самата стои и се взира в пръстите на Стрикланд. Кутрето и безименният пръст. Нагризани нокти, рошави туфички косми по кокалчетата. Кожата на безименния пръст е по-светла в долния му край — сватбената халка я е пазила от слънцето. Елайза постоянно се връща към сцената с излитащия през вратата на лабораторията военен. Стискаше турникет на лявата си ръка. Това тук са два от пръстите, с които бъркаше в хрущящото целофаново пликче с твърди зелени бонбони.

Не може да ги остави тук. Пръстите могат да се пришиват обратно. Чела е за това. Може би дори лично доктор Хофстетлър разполага с нужната техника. Елайза се мръщи и се озърта. Ф-1 е лаборатория. Сигурно има някакви колби или мензури. Лабораториите в „Окам“ обаче не са предвидени за хора като нея — невъзможни са за разгадаване, снабдени са предимно с инструменти със зловещо предназначение. В отчаянието си нямото момиче свежда поглед и забелязва до едната кофа за боклук нещо по-привично за нейната специалност — смачкана кафява хартиена кесия. Отива до нея, отваря я и пъха юмрук в мазната й вътрешност, за да я й върне обема. Тези мръвки на пода не са човешки пръсти. Просто късчета боклук са, които трябва да се вдигнат.

Елайза коленичи и се опитва да ги събере. Като две парчета пилешко са, прекалено меки и малки, за да успее да ги стисне. Падат веднъж, два пъти, пръскат кръв така, както пръскат боя четките на Джайлс, когато ги изпусне. Чистачката затаява дъх, стиска зъби и вдига пръстите с гола ръка. Хладни са като неприятно ръкостискане. Пъха ги в кесията и прилежно сгъва горния й край. Бърше ръка в униформата си, но съзира венчалната халка. Не може да я остави тук, но няма сили да се застави пак да отвори пликчето. Грабва пръстена и го пуска в джоба на престилката си. Изправя се и се опитва да овладее дишането си. Кесийката й се струва празна, сякаш двата пръста са изпълзели от нея като червеи.

Елайза е сама в тишината. Но дали наистина цари безмълвие? Всъщност чува тихо пъхтене — през вентилационната решетка на тласъци излиза въздух. Тя оглежда лабораторията и се обръща отново към цистерната. Неканен идва втори, по-обезпокоителен въпрос. Дали изобщо е сама? Флеминг предупреди чистачките да не приближават цистерната. Разумен съвет. Не приближавай цистерната, принудена е да си напомни Елайза. Свежда поглед. Ярките й обувки сами се движат по забърсания под. Приближава цистерната.

Макар че е обкръжена от напредничава технология, Елайза има чувството, че е анимационен пещерен човек, който приближава горичка при все разнасящото се отвътре грозно ръмжене. Поведение, което е било глупаво преди два милиона години, е също толкова глупаво и сега. Но пулсът й не се ускорява както при допира до пръстите на Стрикланд. Може би защото Флеминг й обеща, че е в безопасност. Или защото всяка нощ сънува най-тъмната вода и ето ти я тук, отвъд люковете на цилиндричната цистерна — мрак и вода.

Ф-1 е твърде ярко осветена, за да привикнат очите на Елайза към тъмнината във вътрешността на цистерната, така че тя оставя хартиеното пликче и свива шепи на фуния. Заради отразената светлина се чувства все едно се спуска по спирала, докато не осъзнава, че прозорчето е под вода. Залепва нос до стъклото, за да погледне нагоре. Сега вече пулсът й се ускорява, пришпорен от кошмарите от някогашните железни бели дробове.

В тъмната вода се процежда слаба светлина. Прилича на далечни светулки и Елайза затаява дъх. Притиска длани към стъклото, копнее да се приближи, мъчи я чисто физическа нужда. Течността се върти, усуква се, танцува като флуоресцентен воал. Между точките светлина се очертава силует. Плаващи отпадъци, опитва се да се самоубеди Елайза, това е всичко, но в този момент лъч светлина озарява чифт фоторецепторни очи. Те блясват ярко като подводно съкровище.

Стъклото се взривява. Или поне така прозвучава. Взривът е причинен от рязкото отваряне на вратата на лабораторията, трясъкът — от няколко чифта нахлули вътре стъпки, а скриптенето е от сграбчването на хартиеното пликче, което Елайза припряно вдига в ръце. Доказала се е като истинска пещерна жена, бяга от опасния звяр и се втурва към центъра на цивилизацията — Флеминг, впитите и д-р Хофстетлър — вдигнала кесията с пръстите като трофей, нейният трофей, че е надзърнала в очите на побеснялото въплъщение на смъртта и е оживяла да разказва. Олекнала е от оцеляването, останала без дъх, не плаче същински и почти се смее.

20

На Стрикланд му предлагат различни кабинети. Уютни гнезденца на първия етаж с панорамна гледка към ширнали се морави. Той се наслаждава да разтяга щедростта на Флеминг, но в крайна сметка си пожелава лишената от прозорци стая с мониторите на наблюдателните камери. Накарал е Флеминг да му вкара вътре бюро, картотека, кошче и два телефона. Един бял, един червен. Кабинетът е малък, спретнат, тих и идеален. Стрикланд плъзва поглед по накачените на четири реда черно-бели монитори. Оттук коридорите изглеждат абсолютно еднакви. Спорадично сурка чехли някой от обикалящите нощни чистачи. Колко облекчаващо е да виждаш всичко наведнъж след задушаващата непрогледност на дъждовната гора!

Стрикланд се взира внимателно в екраните. Двете чистачки, сега седнали точно зад него, за последно е виждал в мъжката тоалетна, където изгаряше от срам заради урината беглец, а те сдържаха смеха си, докато си тръгна. Динамиката сега е различна, нали? Има възможност да установи правилна връзка. Оставя лявата си ръка да провисне. Дава на чистачките шанс да видят превръзките, формата на зашитите му на мястото им пръсти. Да си представят как ли изглеждат отдолу. Може да им опише. Твърде отвратително зле, ето така изглеждат. Изобщо не подхождат на ръката му. Имат пепеляв цвят, твърди като пластмаса са и са зашити с черен конец с дебелината на крачета на тарантула.

Единствената грижа на Стрикланд е дали чистачките виждат пръстите му на слабата светлина. Махнал е централната крушка, след като се нанесе — предпочита шестнайсетте екрана да озаряват кабинета с призрачно сива светлина. След неспирния блясък в джунглата ярките светлини са също така неприятни като силните шумове. Ф-1 е непоносима. За благото на звяра Хофстетлър е започнал нощем да затъмнява лабораторията, но така е дори по-зле. Идеята, че и двамата с придобивката страдат от светлинна чувствителност, вбесява Стрикланд. Той не е животно. Оставил е животинското си аз в Амазония. Наложило му се е, нали се надява да е добър съпруг и добър баща.

Просто за да е сигурен, че чистачките ги виждат, той раздвижва зашитите си пръсти. Кръвта пищи, мониторите се замъгляват. Стрикланд примигва и се мъчи да не припадне. Тази болка — тя е друга работа. Докторите му дадоха хапчета за нея. Шишенцето е ето тук, на бюрото му. Докторите не знаят ли, че страданието има смисъл? То те прави по-корав, по-остър. Не, благодаря, док. Твърдите бонбонки ще свършат работа.

Умислен за острия им, жилещ, разсейващ вкус, Стрикланд най-сетне се обръща. Понеже Лейни отказва да разопакова кашоните след последното местене, наложило му се е да изрови бразилските бонбони сам. Струваше си. Торбичката бълбука като чист провинциален поток, когато я вдига. Прозрачните зелени топки хрущят между зъбите му. Така е по-добре. Много по-добре. Той издишва през език, игриво боцкан от захарта, и се отпуска на стола си.

Би трябвало да благодари на двете чистачки. Задето са му намерили пръстите. Такава беше молбата на Флеминг. Би казал на Флеминг да си го завре, но е отегчен. Седи зад бюро по цял ден. Как го понасят хората? Нужни са петдесет подписа, преди да му разрешат да си издуха носа. Сто подписа, за да си обърше задника. Срамота, че нито един от идиотите от ВП не е успял да вкара куршум на придобивката по време на нападението. Ричард е почти готов да вземе алабамскоуто поздравчи, да нахлуе във Ф-1 и да оправи положението, та на придобивката да й остане по-малко живот за изучаване. Щом Деуш Бранкя ритне кофата, той също ще ритне командването на генерал Хойт и ще се върне в живота на жена си и децата. Иска го. Нали? Смята, че го иска.

Освен това не може да спи. Не и измъчван от такива болки. Ами добре. Ще отпусне малко благодарност на глупавите чистачки. Но ще го направи по своя начин, просто за да е сигурен, че не го мислят за дете в мъжко тяло, което не се сдържа да не опикае цялата тоалетна. Освен това не бърза да се прибира у дома. Лейни го гледа така, сякаш направо не може да го понася. Все едно пръстите са едно нищо в сравнение с онова, което джунглата е изтръгнала от него и което трескаво се мъчи да си пришие обратно. Наистина се опитва. Тя не вижда ли, че той се старае?

Стрикланд вдига първото от двете извадени досиета.

— Зелда Д. Фулър.

— Да, сър.

— Тук пише, че си женена. Защо обаче фамилията на съпруга ти е различна? Ако сте разведени или разделени, следва да е отбелязано тук.

— Брустър, ’начи, е първото му име, сър.

— На мен ми звучи като фамилия.

— Да, сър. Но не е, сър.

— Да, но не. Да, но не… — Той натиска десния си палец в чело, изкривено от болката, която пълзи по лявата му ръка. — Отговори като този могат да продължат срещата ни цяла нощ. Дванайсет и половина е. Можех да ви извикам двете тук по обед, за да улесня нещата за себе си, но не го направих. Редно е от ваша страна да ми върнете услугата, така че да мога да се махна от „Окам“, да си стигна до леглото и да закусвам с децата си. Това звучи ли ви добре, мисис Брустър? Сигурен съм, че имате деца.

— Нямам, сър.

— Нямате? И защо така?

— Не знам, сър. Така и не… прихванах?

— Съжалявам да го чуя, мисис Брустър.

— Мисис Фулър се казвам, сър, Брустър е съпругът ми.

— Брустър. Това е фамилия или аз съм маймунски чичо. Е, сигурен съм, че имате роднини. Предполагам, че знаете как се правят децата.

— Нямам роднини, сър, съжалявам.

— Това извънредно ме изненадва. Не е ли необичайно? За хора като вас?

— Майка ми е починала при раждане.

— О! — Стрикланд разлиства папката. — Да, пише го на втора страница. Много лошо. Макар че след като е починала при раждане, надали ви липсва.

— Не знам, сър.

— Родена с късмет, така казвам.

— Може би, сър.

Може би. Той има чувството, че в слепоочията му набъбват два балона с киселина. Може би ще се взривят. Може би кожата му ще изгори, както си е на лицето, и чистачките ще видят пищящия му череп. Притиска пръст към страницата и събира непослушните си очи върху нея. Мъртва майка. Намеци за спонтанни аборти. Ама че странен брак. Шашава щуротия. Думите са безполезни. Да вземем за пример писмото с инструкции на генерал Хойт за Деуш Бранкя. Ами да, обяснява мисията. Но имаше ли и дума намек как джунглата прониква в теб? Как, докато спиш, лианите пробиват мрежата ти против комари, плъзгат се покрай устните ти, пробиват ти гръкляна и те стискат за сърцето?

Някъде там има правителствено писмо за тварта във Ф-1 и то също е шашава щуротия. Онова чудо вътре в цистерната не може да се опише в думи. Трябват ти всички сетива. В Амазония Стрикланд е бил наелектризиран, захранван от бяс и buchité. Завръщането в Америка го е заземило. Балтимор го е вкарал в кома. Може би откъсването на два пръста е в състояние да го върне в час. Понеже я го вижте само! По нощите седи и слуша нископлатени нощни бърсачки, наети тъкмо защото са бавни, необучени жени, и те му хвърлят своето може би право в лицето.

21

— А „Д“ от какво е съкратено? — пита Стрикланд.

Зелда цял живот е била заплашвана от мъже на позиции с власт. Стоманолеяр, който върви след нея до детската площадка, за да й съобщи, че татко й е откраднал работното място на бял човек в „Бетълхем“ и ще бъден обесен. Учителите в „Дъглас Хай“, които смятат, че образоването на чернокожи момиченца само ще ги накара да копнеят за неща, които никога няма да имат. Туристически гид във Форт Макхенри, който изброява загиналите в Гражданската война войници на Съюза и после пита Зелда дали не би желала да благодари на белите си съученици. В „Окам“ обаче заплахите идват само от Флеминг и тя се е научила да се справя с тях. Знай си Контролния списък от А и до Я. Знай как да изглеждаш окаян. Знай как да се подмазваш.

Мистър Стрикланд е различен. Зелда не го познава и се досеща, че не би имало значение и да не беше така. Очите му са като на лъв, какъвто веднъж е виждала в зоопарка — невъзможни за разчитане, за да се прецени нивото на агресия. Няма как да се досети по каква причина двете с Елайза са били извикани пред тази стена от охранителни монитори, макар че няма начин да е за добро.

— Дъ-то ли, сър? — пробва се тя.

— Зелда Д. Фулър.

Ето един въпрос с отговор. Чистачката обезумяло се вкопчва в него.

— Дилайла. Нали знаете, като в Библията[1].

— Дилайла ли? Мъртвата майка ли те е кръстила така?

Зелда знае как да понася удари.

— Така ми е казвал баща ми, сър. Планирала била, че ще имат момиченце.

Стрикланд хруска бонбона си. И това прави като лъв, с цяла челюст. Зелда е добре запозната с евтините бонбони, на практика е израсла покрай тях, но тези тук са ново ниво на евтинджос. Цепят се на парчета; тя вижда отломките да се забиват в бузите и венците на събеседника й. Вижда кръв, разредена със слюнка и направо я вкусва, студена и метална, пълна противоположност на бонбона така, както и червеният й цвят е противоположен на зеления.

— Интересна дама е тази твоя мъртва майка — установява Стрикланд. — Знаеш какво е направила Дилайла, нали?

По време на порицанията на Флеминг Зелда е готова да отблъсква твърдения, че чистачките са откраднали нещо, което разсеяните учени просто са забравили къде са преместили. Никога досега не се е налагало да умува върху библейски герои.

— Ами… в църквата…

— Съпругата ми ходи редовно на църква, така че съм запознат с повечето истории. Доколкото си спомням, Господ е дал на Самсон определена сила. Да избие цяла армия с една челюст от магаре, такива работи. Дилайла обаче била съблазнителна. Накарала Самсон да й издаде тайната си. След това принудила слугата си да му отреже косата и извикала приятелите си, филистимляните, да му извадят очите и да го осакатят. Бил просто парче месо, което измъчвали. Такава я свършила Дилайла. Направо достойна представителка на женското племе. Та… странно име, само това казвам!

Разговорът не би трябвало да се развива в подобна посока; не е честно. Зелда знае същите библейски истории, но тялото й я предава, превръща я в смешника, какъвто Стрикланд очаква — усеща как неволно се ококорва и устните й треперят. Военният оглежда досието й и Зелда чува беззвучното му цъкане с език. Срамува се от облекчението, което чувства, когато той обръща поглед към Елайза. Продължава обаче да чува мислите му. Мързелът не е непременно негърски проблем, не, сър. Долната класа е най-долна класа, понеже не може да си намери връзките на ботушите. Вземете например тази бяла жена. Лицето става, фигурата я бива. Ако имаше поне грам здрав разум, щеше да се суети в спретната къща, където да се грижи за дечица, не да работи гробарската смяна като някакво нощно животно.

Стрикланд хруска бонбона си и вдига второто досие.

— Елайза Еспозито. Наполовина мексиканка ли си, що ли?

Елайза го гледа с лице, изопнато от особена тревога — тревогата, че събеседникът й още не знае, че е няма. Зелда си прочиства гърлото и се намесва.

— Презимето е италианско, сър. Такива дават на сираците. Намерили са я като бебе на брега на реката и са я кръстили така.

Стрикланд се мръщи срещу Зелда. Изражението й е познато. Писнало му е да я слуша как говори. Да се приемат за по-голямата работа, отколкото са, явно вярва той, е поредният чест недостатък на нисшите класи. Това момиче тук е намерено до реката. Това момче е родено с пелерина. Жалки истории за произхода, повтаряни като доказателство за божественост.

— От колко време се познавате вие двете? — сумти той.

— Откакто Елайза е дошла тук, сър. Четиринайсет години?

— Ами чудесно. Явно сте наясно как вървят нещата тук. И как трябва да си останат. Предполагам, че вие сте онези, които намериха пръстите ми? — Той се почесва по главата. Поти се. Направо агонизира от болка. — Това е въпрос. Можеш да отговориш!

— Да, сър.

— Ще продължа по темата и ще ви благодаря за това — отсича Стрикланд. — Мислехме, че са свършили в… няма значение какво сме мислили. Но не съм особено възхитен от хартиената кесия. Докторът казва, че влажен парцал е щял да бъде също толкова подходящ, колкото и лед. Според него са изгубили доста време да стерилизират пръстите, преди да успеят да разделят нервите и тъй нататък. Не се опитвам да ви виня. Но все пак. Засега не знаем какво ще стане. Как го рече нашата Дилайла за децата? Пръстите или ще прихванат, или не. Е, ето, това е. Нямам какво повече да ви кажа!

— Съжалявам, сър — проронва Зелда. — Дадохме всичко от себе си.

Искрено извинение, поднесено бързо, преди да ти се догади — това е запазената й марка. Стрикланд кима, но след това възниква проблем. Поглежда Елайза в очакване на същото, нетърпението се изписва на умореното му, изкривено от болка лице. Мълчанието на момичето изглежда като грубост. Няма надежда злепоставянето да се избегне. Зелда се помолва на небесата и влиза отново в клетката на лъва.

— Елайза не говори, сър.

[1] Каноничното съответствие у нас е Далила. ↑

22

Работата за армията насажда определени предположения. Човек, който не иска да говори, е заподозрян. Той избира неподчинението. Крие нещо. Тези две жени не изглеждат достатъчно умни за двойни агенти, но човек никога не знае. Все пак долните класи са пълни с комунисти, юнионисти и хора, които нямат какво да губят.

— Тя не може да говори? — уточнява Стрикланд. — Или предпочита да не говори?

— Физически не може, сър — обяснява Зелда.

Пулсирането в ръката му заглъхва на заден фон. Това е интересно. Обяснява защо Елайза Еспозито е останала на тази противна работа. Не от глупост, а заради дефекта си. Вероятно всичко е обяснено на страница втора. Той обаче затваря папката и оглежда внимателно жената пред себе си. Тя няма проблеми със слуха, това е ясно. В нея гори интерес, който направо смущава. Втренчила е поглед в устните му по начин, който повечето женки смятат за неделикатен. Стрикланд се вглежда по-внимателно, мечтае си за прозрение от рода на buchité, и забелязва ръбати, изпъкнали белези, скрити под яката на блузата й.

— Някаква операция ли й е правена?

— Никой не знае — отвръща Зелда. — Може да са дело на родителите й или пък на хората в сиропиталището.

— Че защо някой ще причини подобно нещо на бебе?

— Бебетата плачат. И туй е достатъчна причина.

Стрикланд се сеща за бебешките дни на Тими и Тами. Как всеки път, когато се връщаше от Вашингтон във Флорида, оставаше поразен от Лейни, която заварваше. Изтощена, с омекнали крайници и пръсти, изпръхнали от къпане и смяна на пеленки. Сега си представѝ, че работиш в сиропиталище. Че бебетата не са едно и две, а дузини. Чел е военни сводки за лишаването от сън. Знае какви опасни идеи започват да изглеждат разумни.

Иска му се да каже на Елайза да си изпъне шията, за да проследи как сивата светлина на мониторите се плъзга по сатенените ръбци на белезите.

Свирепата настоятелност в погледа на жената я прави малко дива; тези белези подсказват, че е опитомена. Интригуваща комбинация. Тя трепва под погледа на Стрикланд и кръстосва крака. Е, ето, това е. В крайна сметка — обикновено момиче. Само дето има нещо друго, което той не очаква. Тя не носи чехлите с гумени подметки, свойствени за всички други чистачи, които Стрикланд е виждал. Обута е в кораловорозови пантофки. В Япония през цялото време се е натъквал само на такива. Нарисувани по корпусите на бомбардировачите от военновъздушните сили. Носени от жените по календарите. В реалния живот обаче не му се е случвало.

Елайза Еспозито се взира в сплетените си пръсти, точно както правят всички, след това явно се сеща нещо. Бръква в джоба на престилката си, вади малък и лъскав предмет и му го протяга. Изглежда мрачна, което прави маймунското движение на другата й ръка още по-странно. Тя върти палец над циците си. Определено й хлопат няколко дъски, решава Стрикланд, но негърката се намесва, за да му преведе от езика на знаците.

— Това означава, че се извинява — обяснява Зелда.

Елайза му подава сватбената му халка. Ричард я е смятал за изгубена, вероятно глътната от придобивката. Лейни ще се зарадва да я види. Той самият не изпитва нищо при ненадейната й поява. Взира се в лицето на чистачката, но не може да открие нищо скрито в изражението й. Тя не е откраднала пръстена, нищо подобно. Май е съвсем искрена. Кръговете, които рисува с ръка над гърдата си, изглеждат не толкова налудничави, колкото чувствени. Стрикланд внезапно осъзнава нещо странно. Новите му фобии от светлина и силни шумове — ами ето ти една жена, все едно създадена да отговаря на тези изисквания. Жена, която работи в късните часове на нощта. Жена, която не може да издаде и звук.

Той свива лявата си ръка и й позволява да постави пръстена в шепата му. Усещането е церемониално, като сватба наопаки.

— Не мога да си го сложа засега, но благодаря!

Момичето свива рамене и кима. Не отклонява поглед от него.

Дявол да го вземе, направо е изнервящо. Стрикланд мрази това усещане. И мъничко го харесва. Отклонява очи — това е необичайно — към розовите й обувки, но се усеща навреме. Болката шурва по ръката му без никаква причина. Той стиска зъби и посяга към плика с бонбони, но вместо това отваря чекмеджето на бюрото. Вътре има шишенце обезболяващи, блести в бяло сред моливите „Ийгъл Блек Уориър“. От порите на челото му избива пот и той се заставя да не я обърше. Бърсането на потта не е доминантен жест. Казва:

— Това беше първото важно нещо. Второто е Ф-1.

Негърката отваря уста. Стрикланд й махва да я затвори.

— Знам. Подписали сте декларации за поверителност. Знам всичките дивотии. Не ми пука. Моята задача е да се уверя, че разбирате сериозността на този подпис. Била си тук четиринайсет години? Ами хубаво. Може догодина да ти подарят торта. Чувам „четиринайсет години“, но знаете ли какво си мисля? Това е срок, предостатъчен да се измързеливи човек. Да речем, че мистър Флеминг ви казва да не чистите Ф-1, освен ако не ви нареди. Ето какво не знаете. Ако не се подчините, няма да се разправяте с мистър Флеминг. Ще се разправяте с мен. А кого представлявам аз? Правителството на САЩ. Няма да си имаме местен проблем. Проблемът ще е станал федерален. Ясно ли е?

Елайза спуска и двата си крака на земята. Позитивен жест на подчинение, макар че Стрикланд съжалява за изгубената гледка към обувката. В същия момент започва да звъни единият телефон. Балонът киселина под слепоочието му избухва от шума, потича по лявата му ръка и се събира под сватбената халка в шепата му. Обаждане в този час? Той размърдва пострадалата си ръка с надежда да прогони болката.

— Нека приключим. Може да сте видели едно-друго. Така да е!

Той също вижда разни неща — ивици червена, замърсена кръв, която се изстрелва директно в очните му ябълки. Червено — понеже звъни червеният телефон. Вашингтон. Сигурно е генерал Хойт. Трябва да разкара тези момичета от кабинета си. Непоканено, съперничеството му с Деуш Бранкя надига глава от блатото, плаващите пясъци, черните дълбини на нещастието. Червеният телефон, червената кръв, червената амазонска луна.

— С това ви изпращам, така че слушайте, просто ме чуйте! Не е нужно да си гений, за да се сетиш, че в лабораторията си имате работа с жива придобивка. Това няма значение. Ама съвършено никакво значение. Нужно е да знаете само едно. Тази твар във Ф-1? Тя може и да стои на два крака, но ние сме единствените, създадени по божий образ и подобие. Само ние. Това ясно ли е, Дилайла?

Безполезната жена отсреща едва-едва събира кураж да прошепне:

— Не знам как изглежда Господ, сър.

Болката вече е върховна. Стрикланд усеща всяко отделно нервно окончание. Все едно лампите в тялото му са били включени отведнъж. Добре, ще вземе обезболяващите. Вече стиска шишенцето. Ще вдигне червения телефон с бузи, пълни с полусдъвкани хапчета. Все пак, нали цивилизованият човек хрупа именно фармацевтични дроги? А той е цивилизован. Или ще стане. Много скоро. Това телефонно обаждане може дори да се окаже решаващо. Време е да се вземат решения за придобивката. И да се подчертае решително, че звярът има нужда от контрол. Стрикланд отваря с палец шишенцето с обезболяващи.

— Господ изглежда човешки, Дилайла. Прилича на мен. На теб… — Той изпровожда с кимване жените към вратата. — Макар че — да бъдем честни. На мен прилича малко повече.

23

Сънищата на Елайза са започнали да се утаяват. Изтегнала се е на дъното на река. Всичко е изумруденозелено. Тя се оттласква от мъхести камъни, плъзга се през милувките на водорасли, оттласква се от покритите с кадифето им клони на потънали дървета. Лека-полека по течението се появяват предмети, които разпознава. Таймерът й за яйца се върти полека. Самите яйца са малки луни в процес на въртене. Обувки се носят покрай нея като пасаж тромави риби и обложки на плочи се реят като скатове.

Два човешки пръста изплуват пред очите й и Елайза се събужда.

У Ричард Стрикланд я притесняват много неща, но именно пръстите я преследват и в сънищата й. Нужни са няколко такива сънища преди една нощ тя да седне ококорена, сполетяна от прозрение. Та нали пръстите за нея са начин за връзка със света! Не е глупаво, мисли си, да бъде изплашена от мъж, който рискува да изгуби своите пръсти. Представя си еквивалента при говорещ човек и е ужасно: зъбите на Стрикланд падат през нацепените устни — човек, който вече не е способен или не умее да обсъжда онова, което прави, преди да го направи.

И Елайза има постъпки, които не иска да обсъжда. В по-късната половина на нощта, когато двете със Зелда работят поотделно. Тогава притиска ухо до леденостудената врата на Ф-1. Затаява дъх и слуша. Гласовете обикновено се пренасят през стените на лабораториите, но тази нощ не се чуват никакви. Тя поглежда към количката си, която е паркирала пред друга лаборатория по-нататък по коридора, с надежда да подлъже Зелда, ако се присъедини към колежката си по-рано от очакваното. Чувства се разголена, както носи толкова малко — само кафявата хартиена кесийка с обяда и служебната си карта. Пъха картата в четеца на бравата и се моли ключалката да се задейства по-тихо.

Стандарт за „Окам“ е безкомпромисната яркост. Лампите не се гасят. Елайза никога не е виждала дори един-едничък ключ. Следователно сумракът във Ф-1 е зловещ като пожар. Веднъж влязла, Елайза притиска гръб към затворената врата и се паникьосва да не би нещо да се е объркало. Но меднозлатистото сияние, което се лее от инсталираните по периметъра на лабораторията лампи, очевидно е нарочен ефект.

Светлината е достатъчна, за да се вижда, но я придружават и шумове, които задържат Елайза залепена за вратата. Трака-трак, чука-чук, жът-жът-жът, бръммм, хъ-хъ-хъ-хъ-хъ, пльок-пльок, куру-куру, съ-ъъъ-ъъъ, хик-рик-хик-рик, бълбук-бук-бук, фиууу. Елайза е прекарала целия си живот в града, но разпознава звуците от дивата природа, на които не им е мястото в този циментов бункер. Те поглъщат клиничния покой, настъпил след работно време във Ф-1, просмукват се с хищническа заплашителност във всички маси, кресла и картотеки. В лабораторията са пуснати на свобода чудовища.

Здравият разум на Елайза изскубва волана на ума й от страха. Птичите песни и жабешките квакания идват от един източник, някъде отдясно. Те са на запис и лабораторията не се различава по нищо от прожекция в „Аркейд“ — намаленото осветление, звуковият съпровод. Някой учен в базата е разработил ефект, който Джайлс би нарекъл мизансцен — атмосферно благоустройство, което допълва прожектираната в момента фантазия. Елайза предполага, че авторът е Боб Хофстетлър. Ако изобщо в тази база някой притежава емпатията, нужна за подобно артистично начинание, това е именно той.

Чистачката отива до мястото, където е взела от пода пръстите на Стрикланд. Стъпките й са шумни и тя се наругава за разсеяността. Имала е намерение да обуе чехли с гумени подметки. Или си е оставила пурпурните обувки на ток за подсъзнателно вдъхновение? От дясната й страна се разнася съскане. Анаконда, привлечена от превъплъщенията на джунглата? Не — това е въртенето на ролката на магнетофона. Предницата му от неръждаема стомана блещука като озарена от луната река; Елайза я приближава достатъчно, за да различи подскачащите стрелки на шумомерите. Наоколо са нахвърляни кутии. „Мараньон[1] полеви #5“. „Токантин полеви #3“. „Ксингу/Неизвестен полеви #1“. Има и струпано допълнително аудио оборудване, което й изглежда непознато, като изключим стандартно записващо устройство.

Елайза отстъпва встрани и обикаля цистерната. Още един многозначителен признак: горният люк е отворен. Тя очаква космите на врата и ръцете й да щръкнат от ужас, но това не се случва. Продължава към басейна. В крайна сметка именно той е овладял мислите й. Всяка вана, която взима, я взима в този басейн — или поне така си представя. Фантазията я следва през цялата й рутина: яйца, подскачащи във вода, цъкането на часовника, надеждата на обувките, разочарованието на дългосвирещите плочи, Джайлс спира четката си, за да й пожелае лека нощ, без да има представа за странните мисли в главата й.

На пода, на един фут от басейна, има начертана червена линия. Не е безопасно да се преминава по-нататък. Защо тогава тя обмисля да го стори? Понеже не може да си го избие от главата, това животно, което мистър Стрикланд е домъкнал тук, което впитите пазят с огнестрелно оръжие и което доктор Хофстетлър желае да изучи. Елайза знае, че и тя е била онова във водата. Била е безгласната, която хората са отвели, без дори да попитат какво иска. На свой ред може да се държи по-мило. Може да уравновеси везните на живота. Може да стори онова, което никой човек не се е опитвал да прави с нея — да комуникира.

Продължава напред, докато двуфутовият парапет не я подкосява над коленете. Повърхността на водата е неподвижна. Но не идеално неподвижна. Нужно е само да се вгледаш по-добре, наистина да погледнеш, за да видиш как диша водата. Елайза издиша, вдишва и оставя плика с обяда си на парапета. Той изхрущява, силно, все едно е забила лопата в пръстта. Тя се взира в повърхността на водата за реакция. Нищо. Бърка в плика и се мръщи на шумоленето. Нищо. Намира онова, което иска, вади го; то блещука на меката светлина. Едно твърдо сварено яйце.

Дни наред тя се самопредизвиква да го добави към трите, които вари всяка вечер за Джайлс. Сега го обелва. Пръстите й треперят. Това е най-грозно обеленото яйце в живота й. По парапета падат бели парченца черупка. Яйцето най-сетне е разкрито и какво по-кохерентно и елементално има от едно яйце? Елайза го държи в шепата си като магически предмет, какъвто е. И водата реагира.

[1] И на трите записа названията са на реки в Южна Америка. ↑

24

Забелязва се тъмно, подводно трепване — като тръпка в крака на спящо куче, и вълничка в средата на водата плисва цял фут нагоре. Плиска се и се разпространява в деликатни концентрични кръгове — и след това тихото бълбукане в лабораторията е заменено от стърженето на дрънчащ метал. Водата се раздвижва, когато четири петнайсетфутови вериги, всяка завинтена за един ъгъл на басейна, се опъват докрай и прорязват повърхността, цвърчи пяна и капе вода, и четирите са свързани с изплуващата от дълбините придобивка.

Разцепената вода, дъгите — отражения, сенките като криле на прилеп — Елайза не може да разбере какво вижда. Ето го, отражението на златни монети в очите, което за първи път видя в цистерната — слънцето и луната. Ъгълът се променя и светлините угасват. Тя вижда истинските очи на създанието. Те са сини. Не, зелени са. Кафяви. Не — сиви, червени, жълти, толкова много невъзможни оттенъци! Приближава се. Водата се подчинява на притежателя на тези очи, почти не помръдва. Носът му е едва загатнат, като на влечуго. Долната му челюст е многоставна, но стисната в благородна права линия. Приближава се. Създанието е изправено и вече не плува, а крачи. Това е подобието на Господ, за който Стрикланд намекваше: то върви като човек. Защо тогава Елайза има чувството, че е най-първичното създание, съществувало някога? Приближава се. Хриле от двете страни на шията му трепкат като пеперуди. Шията му е изнасилена от метален нашийник, към който са окачени и четирите вериги. Приближава се. Има телосложение на плувец с рамене, извити като стиснати юмруци, но с торс на балерина. Покрито е със ситни люспи, които блещукат като диаманти, гладки като коприна. Цялото му тяло е нашарено с хребети и улеи, които се вият в сложни, вихрещи се, симетрични шарки. Вече не се движи. На пет фута е. Дори водата, която се стича от тялото му, не издава нито звук.

Създанието мести поглед от яйцето към чистачката. Очите му блестят.

Елайза мъчително се връща в действителността, сърцето й прескача. Оставя обеленото яйце на парапета, грабва кесията с обяда и отскача зад червената линия. Държи се като в опасност и създанието реагира — привежда се, докато не остава да се вижда само гладкото теме на главата му. Очите му се впиват в нея за една обезпокоителна секунда, преди да се върнат на яйцето; от този ъгъл са сини. Съществото се плъзва наляво, сякаш очаква яйцето да повтори движението му.

Той не вярва на нищо, мисли си Елайза и след това установява с изненада, че съществото действително е мъжко. Личи си по движенията му, по прямотата на погледа му. На нямата Млък й хрумва нелепа мисъл — ако тя знае, че той е мъжки, той несъмнено е наясно, че тя е женска. Нарежда си да се държи нормално. Това същество май е първото човекоподобно, което се оказва по-безсилно и от нея. Тя му кима да продължава и да вземе яйцето.

Той напредва, колкото му позволяват веригите, спира на два фута от ръба. Елайза предполага, че червената линия е начертана на твърде надценено безопасно разстояние, но в този момент долната челюст на създанието се откача и навън се показва вторична мандибула като свит юмрук. Част от секундата по-късно яйцето е изчезнало, фарингеалната челюст се е прибрала и водата е спокойна, сякаш не се е случвало нищо подобно. Елайза не е имала време дори да възкликне — представя си как пръстите на Стрикланд се търкулват на пода.

Повърхността на басейна потръпва — милиард ситни като игли вълнички, които Елайза си превежда като наслада. Съществото я гледа с очи, толкова ярки, че изглеждат бели. Тя си поема внимателно дъх през смешната си, едночелюстна уста и си нарежда да не спира, да не спира, да не спира! Отново бърка с трепереща ръка в кесийката. Веригите издрънчават, когато създанието вдига рамо да се защити от онова, което би могло да се окаже оръжие. Явно е, според нея, какво е започнало да очаква от „Окам“.

Но Елайза просто вади още едно яйце — последното. Вдига го така, че съществото да го види, след това го чука в кокалчетата на другата си ръка и обелва част от черупката. Сега полека, внимателно — тя протяга ръка, яйцето е изправено в шепата й, щедрият й жест е досущ като на митична богиня. Съществото не й се доверява. Надига торс от водата и съска. Хрилете му се издуват — отправят предупреждение в кървавочервено. Елайза свежда глава да покаже покорство — и то не е просто преструвка. Тя чака. Челюстта на пленника щрака, но хрилете му се отпускат. Чистачката стиска устни и отново протяга ръка. Премества яйцето така, че вече го държи върху пръстите си, топка на подложка.

Елайза е извън обхвата на челюстта и, както се надява, ръката на създанието. Вдига другата си ръка, така че да е на едно ниво с яйцето. Не може да направи жеста за „яйце“ без да скрие самия предмет от поглед, така че вместо това използва буквите — Я-Й-Ц-Е. Пленникът не реагира. Тя пак прави същия знак — изпънати показалец и безименен пръст за Я, разтваряне и затваряне на изпънати кутре и безименен пръст за Й — и се чуди какво ли напомнят знаците на ученика й. Внимание? Стрела? Остен? Тя повдига яйцето, после повтаря буквите. Много й се иска той да разбере. В противен случай това същество, което сякаш се е материализирало направо от сънищата й, не може да навлезе пълноценно в реалността й. Яйцето, знаците. Яйце. Знаци. Яйце. Знаци.

Елайза започва да усеща болка, преди съществото най-сетне да реагира. Веднъж взело решение, то не показва колебание, плъзва се толкова близо до ръба, колкото веригите позволяват и вдига ръка от водата без плискане или звук. По протежение на китката му стърчат шипове като перки, а пръстите му са свързани с прозрачна ципа и увенчани със закривени нокти. Заради това дланта му изглежда огромна, а когато я размърдва, е трудно да си представиш друга цел на движението, освен да сграбчи плячката.

Пръстите на пленника се сгъват при второто кокалче. Палецът се свива върху светлите люспи на дланта заедно с безименния и кутрето. Ципата се сгъва като плисирана. Знакът е Я, макар и тромаво, но Елайза вярва, че това същество е свикнало с далеч по-грандиозни жестове: салта с цяло тяло в кипнали вълни; внезапни нападения, разгъване в пълен ръст под тропическо слънце. Елайза се чувства все едно самата тя е под вода. Съществото потапя хриле в басейна, сякаш да й напомни и на нея да диша. Разтваря длан след Я-то и пръстите му се разперват в колебливо ветрило. Елайза кима поощрително и повтаря, като сочи нагоре. Това се смята за правилно изпълнение, но съществото е новак. Трите му пръста се сгъват да докоснат възглавничката на дланта и той посочва с показалец право в учителката си. Завива й се свят. Гърдите й пулсират радостно, почти болезнено. Той я вижда. Не гледа през нея като хората в „Окам“ или покрай нея като жените в Балтимор. Това прекрасно същество, колкото и да е способно да нарани онези, които са го наранили първи, сочи нея и само нея!

Тя отпуска ръката, с която прави знаци, и пристъпва напред, а пурпурните й обувки безстрашно оказват неподчинение на червената линия. Съществото плува в очакване, очите му — сега сини — я следят така внимателно, че тя се чувства гола. Протяга яйцето над перваза, в рисковата зона, вече без да се бои от онова, случило се със Стрикланд. Съществото се надига, изчезнали са всички следи от предпазливост, хрилете му пърхат, гърдите се издуват, водата се оттича от великолепната шир на люспите му, подобни на скъпоценни камъни. Ето го, въплъщение на онова, за което полевите записи от джунглата само намекват — истинският звяр.

Елайза съжалява за дебелите нашийник и сбруя от стомана, притискащи врата и гърдите му, но после забелязва ужасното извращение на левия му хълбок. Четири метални болта затварят разрез, минаващ от долните ребра до коремния мускул. Кръв прокапва във водата като потъващи карамфили. Докато Елайза се мръщи на зловещата рана, съществото нанася удар със змийска бързина. Грабва яйцето — тя усеща само полъх от ципестите му пръсти и хладината на люспите — и се потапя, плувайки с главата надолу обратно към центъра на басейна. Тя свива празната си шепа. Трепери. Съществото се показва отново, на сто самотни мили разстояние, и плъзга нос по черупката на яйцето. Подхваща я с нокът, сякаш се чуди как човекът е успял да я обели.

Най-сетне напада яйцето с нокти и зъби. Парчетата черупка отразяват слабата светлина като счупено огледало. Елайза не успява да се сдържи — от дробовете й се изтръгва безмълвен смях. Ако изобщо има дъвчене, то е кратко и, когато съществото се обръща към нея, очите му монети блестят от мисълта, че тя е способна на чудеса. Никога не е ставала обект на подобен поглед. Направо й се вие свят от него, въпреки че пурпурните й токове са като заковани за пода.

Отгласите от джунглата замлъкват. Оглушително изпукване шибва лабораторията като свръхзвуков удар и съществото се гмурка, изчезва, без да вдигне дори вълничка. Елайза се стряска и си мисли, че са я разкрили, докато меко пляскане не й подсказва, че дългата магнетофонна лента е свършила и се върти приемната макара. Това не може да е добре за машината; някой ще дойде да я изключи или рестартира, така че чистачката трябва да се маха от Ф-1 и да е доволна от постигнатото — и наистина е! — дотам, че гърдите й сигурно утре ще са насинени от свирепото блъскане на сърцето.

25

Повдига му се от яйца. Да не говорим за омлет. Омлетите се ядат с вилица и нож. Лейни е трябвало да се досети. Що за жена не мисли за подобни работи? Стрикланд хваща вилицата с дясната си ръка. Ножът обаче не е така лесен, не и с тези пръсти. Поглежда Лейни. Тя изобщо не го отразява. Няма как иначе да го опише. Година и половина, прекарани в битки из Амазония, докато тя е правила… какво? Бърсала е разлети сокчета? Една жена трябва да предвижда нуждите на съпруга си. Да държи всичко тип-топ, на всички нива на живота му.

Виж само тази къща! Минали са седмици от пристигането им в Балтимор, а къщата все още е с краката нагоре, все едно е бордей в Тапахос. Мокри сутиени и чорапи висят от извивката на душа като лиани. Отоплението е надуто до дупка и е горещо като verão. Телевизорът пищи насекомски, а Тими и Тами се нападат като зъбати пекарита. И тези проклети неразопаковани кашони! Всеки път, когато Ричард успее някак да се отпусне, кашоните се извисяват над него като Андите и той пак е там, с крака, заседнали в блатната тиня (рошавия килим), задъхан в горещата омара (на парното), парализиран пред дебнещ ягуар (прахосмукачката).

Човек не обича да се чувства като плячка в дома си. И Стрикланд все по-често остава в „Окам“, макар да няма какво да прави там. Как може един домашен телевизор да се сравнява с шестнайсет охранителни монитора?

— Хич не се прибираш! — цупи се Лейни. Но на него не му пука, вече е отчужден от жена си. Тя намира хаоса от преместването за освежителен и той е започнал да я мрази. Понеже не може да сподели радостта й, не и докато придобивката му не опъне петалата и задникът му не спре да принадлежи на Хойт. Поне да беше почистила къщата — тогава сърцето му нямаше да подскача така и навярно щеше да прекарва малко повече време в нея.

Семейна закуска — ето каква е причина да е буден, макар да е спал само четири часа. И защо е сам на масата? Лейни вика децата, но те не я слушат. Тя се смее, все едно поведението им е допустимо. Дори ги преследва. Пак е боса. Това да не е някаква бохемска привичка? Бедните хора ходят боси. Те не са бедни. Стрикланд си представя кораловите сандали на Елайза Еспозито и показващите се от тях пръсти, които са още по-розови. Ето така трябва да ходят всички жени. Всъщност Елайза му се струва като естествена еволюция на женския вид: чиста, колоритна и мълчалива. Стрикланд отклонява отвратен поглед от краката на жена си, втренчва се в чинията си и в невъзможния за ядене омлет.

При последната смяна на превръзките е надянал отново сватбената халка на подутия си, обезцветен пръст. Искал е да зарадва Лейни. Но това е грешка. Сега не може да я свали. Опитва се да накара пръстите си да стиснат ножа. Болката е като котва, която се влачи през артериите му. Целият се поти. Проклета жега. Трябва му нещо студено. Бутилката с мляко! Вдига я, отпива от нея и въздиша, когато преглъща. Забелязва, че Лейни му се мръщи от кухнята. Понеже е пил от бутилката? Че миналата година е ял току-що изкормена пума направо от земята! Все пак го обзема вина. Той оставя бутилката и се чувства изгубен, чувства се като неканен гост. Самият той е разлагащ се пръст, а Балтимор — тялото, което отхвърля пришиването му.

Взима вилицата и успява да стисне ножа в лявата си длан.

Ножът се закача в сиренето, дръжката издрънчава в сватбената халка. Болката се пробужда. Стрикланд мърмори лоши думи само за да открие, че Тами седи срещу него и се кокори. Момичето е започнало да свиква да гледа мъките на баща си. Само че така Ричард се чувства слаб, а не може да си го позволи, не и с генерал Хойт, който получава ежедневно доклади от „Окам“. Не бива да показва и следа от уязвимост, ако се надява да убеди Хойт, че придобивката трябва да бъде третирана съгласно краткото му, брутално предложение, вместо по усложнения, заобиколен метод на Хофстетлър. Преди Хойт да позвъни на червения телефон в кабинета му посред нощ, Ричард за последно е чувал гласа на генерала в Белем. Леле как се стресна! Предпочитал е да си представя, че Хойт е останал в Амазонка заедно със строшената „Жозефина“.

Сириълът на Тами стои недокоснат и размекнат.

— Яж — казва Стрикланд и тя хваща лъжицата.

Гласът на Хойт стори онова, което винаги му причинява. Все едно Ричард е от онези метални войничета с часовников механизъм, а Хойт му навива ключето. Той ще тропа с токове. Ще удвои усилията си да наложи военна доктрина в „Окам“. Но дълбоко в себе си изпитва меланхолия. Осъзнава какъв малък прогрес е постигнал у дома. Тромавите връзки, които е установил с хлапетата. Интересът, който се прави, че проявява към разказите на Лейни за ежедневните й покупки и грижите й за децата. Хрумва му, че Хойт не е много по-различен от придобивката. И двамата са непознаваеми и някак по-значими от физическото си присъствие. Стрикланд е просто вторичната челюст, която изскача от черепа на Хойт и ще трябва да продължи да хапе, поне още няколко седмици.

Ножът се закача и пада, дръжката му се блъска в превързаните пръсти. Стрикланд има чувството, че ставите излизат от гнездата си. Удря масата с десния си юмрук. Приборите подскачат. Тами изтърва лъжицата в купичката си. Ричард знае, че очите му се пълнят със сълзи, този неприемлив израз на уязвимост. Не, не и пред дъщеря му! Рови в джоба си за шишенцето с болкоуспокоителни. Отхапва капачката, тръска шишето твърде силно. Белите хапчета танцуват по масата, докато лепкавината не ги спира. Защо масата е лепкава? Що за домакинство е това? Стрикланд грабва две, после три, накрая четири, и ги тъпче в устата си. След това надига пак бутилката с мляко. Майната им на бактериите! Хапчетата и млякото стават на каша. Той я преглъща. Ама че гадост. Тази къща, този квартал, този град и целия му живот…

26

Лейни знае за какъв човек се е омъжила. Когато се поряза здраво, докато правеше детско креватче на Тами, Ричард просто уви дланта си с тиксо и продължи да реже. Друг път се върна от военни маневри във Вирджиния с рана на челото, залепена със секундно лепило. Присаждането на пръсти е по-различна контузия, тя го разбира, но все пак коремът я присвива от страх всеки път, когато го вижда да се тъпче с хапчета.

Дори преди Амазония Ричард я е плашил леко. Тя предполага, че това е нормално — виждала е синини от домашно насилие по ръцете на приятелките си в Орландо. Но сега страхът е по-различен. Изпитва несигурност и това я ужасява. Няма смисъл да се паникьосва, нищо не е станало. Обаче й се струва, че лекарствата притъпяват възприемчивостта на Ричард спрямо нормалната, ежедневна реалност, а това я тревожи. Всеки път, когато пие хапчета, мъжът й заприличва на ловец с каменно сърце, готов да разруши всичко. Плачещата кукла „Търсти“ на Тами — плачът й го изнервял. Пробите от бои за стени „Кем-Тон“, които Лейни е донесла от железарията — стратфордското зелено му напомняло за джунглата, а чаената роза била като кръв…

Лейни изприпква по стъпалата. Не го прави, за да избегне мрачното взиране на Ричард. Отива да търси Тими, единственият човек наоколо, който не демонстрира съответното ниво на страх — на уважение, поправя се тя — към главата на семейството. Притеснително поведение, макар да не е толкова притеснително, колкото задоволството на Ричард от него. Има дни, в които съпругът й сякаш окуражава сина си да унижава сестра си и да предизвиква майка си, сякаш Тими — на осем години — вече превъзхожда женките вкъщи.

— Тими — подвиква Лейни, — време е за закуска, млади човече!

Добрата съпруга не таи такива мисли — нито за сина си, нито пък за съпруга. Тя разбира нуждата от фармацевтични продукти. Шест седмици след изчезването на Ричард в Амазония и тя самата е била направо съсипана, с подпухнало от недоспиване лице и гърло, възпалено от плач. По подкана на вашингтонска секретарка, принудена да слуша риданията й по телефона, е отишла при семейния лекар и, втренчена в скута си, го е попитала дали наистина има лекарство, което може да накара самотните съпруги да спрат да плачат. Докторът, вече на нокти от подсмърчането й, е зарязал току-що запалената си цигара и се е втурнал да й предпише „Милтаун“ — „малкия помощник на майката“, както го е нарекъл, пеницилин за мислите ти. Беше я потупал по ръката и я беше уверил, че всичко ще бъде наред. Всички женски умове били крехки.

„Милтаун“ проработи. О, как само проработи! Лавината от паника във всеки неин ужасен ден спадна до сънено притеснение, побутнато още по-близо до спокойствието от един-два следобедни коктейла. Лейни имаше чувството, че май прекалява, но когато се срещаше със съседките, също жени на военни, при пощенските кутии или в магазина, те също заваляха и пипаха несигурно с омекнали пръсти. След това обаче Лейни се взе в ръце и изхвърли успокоителните в тоалетната. По пътя към стаята на Тими тя забелязва изкривените си отражения в бравите на вратите, по вазите и по рамките на снимките. Напълно ли е изчезнала независимата Лейни от Орландо?

Открива с облекчение Тими на бюрото му, с гръб към вратата — мило копие, както си въобразява, на работното място на Ричард в базата. Лейни се задържа на прага и се упреква наум, че си е помислила нещо лошо за това херувимче. Той е син на баща си, но е и бебчето на мама, умно дете с бесен апетит към живота, и тя има късмет, че го е родила.

— Чук-чук — казва.

Липсата на реакция предизвиква у нея усмивка. Тими е съсредоточен досущ като баща си. Лейни тръгва напред, босите й крака пристъпват безшумно по мокета, чувства се като ангел, дошъл да провери някой земен светец… А после стига до сина си и вижда, че върху бюрото лежи по гръб разпънат гущер. Още мърда, но коремчето му е разпорено и Тими ровичка вътре с ножа.

27

Раната на хълбока на създанието зараства. Всеки път, когато Елайза го посещава в мъртвешките часове на нощта, забелязва все по-малко кръв да капе при плуването му в басейна. Виждат се само очите му — два маяка на фона на тъмно море. Изплува право пред нея и това е напредък — вече не се крие под водата. Пулсът й подскача като на заек. Тя има нужда от посещенията си. Иска той да я помни, да й вярва. Прехвърля в другата ръка тежката торба за боклук, която носи. Не е изненадващ предмет за чистачка, макар че в тази торба има всичко друго, освен боклук.

Да умреш за Хамос означава да живееш вечно! Приглушеният възглас от филма се превръща във втора аларма за събуждане, от която тя няма нужда. Будна е много преди уречения час, мисли за създанието и величието му, което никоя дебела верига не може да принизи. Сребърните обувки на Джулия са единственото, което може да я разсее напоследък. Вече не закъснява за автобуса и има предостатъчно време да пресече улицата и да долепи длани до витрината. Преди е усещала стъкло и навред около себе си, невидими стени на лабиринт, в който е в капан. Вече не: вярва, че е видяла изход от този лабиринт и той минава през Ф-1.

Полевите записи от джунглата тази вечер не се въртят и Елайза е опознала достатъчно графика на лабораторията, отбелязала го е с малки чертички в контролния си списък, за да знае: това е знак, че никой от учените не е стоял до късно, за да пренавие лентата. „Окам“ е празен; Зелда е заета на другия край на изследователския център и Елайза пристъпва през червената линия и вдига първото за вечерта яйце.

Създанието скъсява дъгата, за да се приближи, и Елайза си налага да устои и да не се усмихне — иначе ще му даде онова, което той желае, още преди да си го е заслужил. Стои решително, вдигнала яйцето пред себе си. Съществото изплува като по магия — ако движи крака, за да плува, тя не го вижда. Големите му длани полека се подават от басейна, водата се стича по перките между китките и лактите му и по вдълбаните шарки по гърдите му. Леките движения на петте му пръста са като пет ръце, които прегръщат Елайза в здравите си обятия: Я-Й-Ц-Е.

Тя е затаила дъх зад усмивката си. Поставя яйцето на перваза и проследява как създанието го взима, не с дивашкия замах от миналата седмица, а с елегантност на магазинер. Харесва й да го гледа как го бели, да проверява дали е задобрял в задачата, но тежестта на торбата за боклук я прави нетърпелива. Като запазва колкото се може повече зрителен контакт, Елайза отстъпва назад, докато се блъсне в масата с аудио оборудването. Тя плъзва назад магнетофона, премества радиото и отваря капака на грамофона.

Елайза е сигурна, че присъствието на грамофона е инцидентно. Оборудването вероятно е дошло от килера на някой учен, всичкото — навързано накуп с оплетени жици. Тя вади от торбата прашните реликви на отдавнашната си младост, държи ги скрити в съблекалнята от дни: плочите, които е спряла да слуша горе-долу по времето, когато е престанала и да вярва, че има някакви причини да се интересува от тях. Донесла е прекалено много, към петнайсетина, но как да предположи предварително каква музика ще изисква този момент?

„Песни за разнежено настроение“ на Ела Фицджералд — дали създанието ще счете басовите тътнежи за стресиращи? „Чет Бейкър пее“ — дали ритъмът няма да е твърде акулоподобен? „“Чордетките" пеят по ваша молба" — дали пленникът няма да помисли, че стаята внезапно се е напълнила с други жени? На Елайза й се струва, че песните с текст са лоша идея. Избира първия инструментален албум, на който попада — „Серенадата на любовника“ на Глен Милър — изхлузва го от обложката и го слага на грамофона. Поглежда към съществото и прави знака за „плоча“. След това пуска машината, слага иглата и едва тогава осъзнава, че щепселът не е включен. Намира и кабела, и контакт, сближава ги…

… и оркестърът оживява в пронизителна брас синкопация, която буквално събаря Елайза на колене. Пиано, барабани, струнни и духови се гмуркат и се реят, улавят ритъма, преди тромпетът да се развихри над всички тях като подхвърлен гълъб. Тя поглежда към басейна, уверена как съществото си мисли, че го е предала от засада. Вместо това той стои неподвижен, все едно водата е замръзнала. Черупката на полуобеленото му яйце полека отплава встрани — физическо изражение на ококорения му възторг.

Елайза хуква към масата, сваля иглата от въртящия се кръг. Тромпетът замлъква с писък. Тя успява да се усмихне, за да убеди съществото, че всичко е наред. Но всичко е наред. Даже е повече от наред: улеите в люспестата му кожа сияят. Тя си спомня откъс от новинарска статия относно биолуминесценцията — химическа светлина, излъчвана от определени видове риби — но си е представяла нещо като светулки, меки източници на далечна светлина, а не подобно нежно блещукане, което сякаш кипва от сърцевината на създанието и разрежда целия басейн от мастиленочерно до сияйното синьо на лятна нощ. Създанието не само чува музиката, но и я усеща, отразява я и благодарение на отражението, Елайза също чува и усеща мелодиите като никога преди. Глен Милър притежава цветове, форми, текстури — как така никога не е забелязвала?

Сиянието на пленника обаче гасне, а Елайза не може да си представи водата без него. Грабва вилката на грамофона и спуска иглата…

… и саксофонно соло яхва пресекливото бумтене на бенда. Този път Елайза не отлепя очи от създанието и светлините му не само озаряват водата, но и я наелектризират, вграждат в нея тюркоазени отблясъци, които се отразяват в стените на лабораторията като течен огън. Подредените на масата вещи и плочи се изхлузват от съзнанието на Елайза, а тя самата се упътва към басейна с кожа, посиняла от отражението, синя е дори и кръвта й, сигурна е в това. Откъдето и да идва създанието, то никога не е чувало подобна музика: множество отделни мелодии, сплетени в игрив синхрон. Водата непосредствено около него вихрено се променя — жълта, розова, зелена, пурпурна. Той се озърта възбудено, привикнал е звуците да си имат източник, посяга с ръка, сякаш да гушне някой от невидимите инструменти в шепа и да го огледа, да надуши магията в него, да вкуси чудото му, преди да го запрати отново в небесата да лети на свобода.

28

Момчето сяда на масата. Не е като сестра си. Не те дебне тихомълком. Тръшва се на стола, кашля, без да прикрива устата си с ръка, дрънчи с прибори. Взира се право в теб като мъж. Между пулсациите на болката Стрикланд изпитва гордост. Да отглеждаш деца — това е работа на майката. Да си модел за поведение обаче — това е нещо, което и той може. Усмихва се на Тими. Вярно, движението на мускула е съвсем леко, но стяга лицето му, то пък опъва шията, тя напряга рамото, оттам се изпъват сухожилията на китката, която пък дърпа пръстите му. Усмивката се изкривява.

— Боли ли те, татко? — пита Тими.

По дланите на момчето има сапун. Няма да се измие, ако Лейни не го е накарала. Това е добре. Да се противопоставяш на ограниченията е важно. Ричард се е отказал да се опитва да го обясни на жена си. Тя няма да разбере, че бактериите са същите като контузиите. И двете изискват натрупване на съединителна тъкан.

— Малко.

Хапчетата започват да притъпяват пробожданията на болката.

Лейни се присъединява към тях. Вместо да яде, тя пали цигара. Стрикланд я оглежда по навик. Винаги е харесвал прическата й. Тя я нарича „кошер“ — неподвластна на гравитацията шапка от вълни и кичури, които несъмнено изискват определени усилия за поддържането си. Но напоследък, когато той се прибира късно от „Окам“ и е уморен или дрогиран, този кошер, положен върху възглавницата на Лейни, му изглежда като изваден от джунглата. Яйчена торбичка на паяк, издут и готов да изхвърли изгладняла орда паячета. В Амазония си има лекарство за това — бензин и кибрит, освен ако не искаш заразата да плъзне. Ужасна представа! Ричард обича жена си. Точно сега моментът е труден. Тези видения ще избледнеят.

Той вдига ножа и вилицата си, но не отклонява поглед от Лейни, която се кара на непокорния си син. Ще покаже ли страх от това, в което се превръща момчето? Или ще се опита да му вземе контрола? Съпругът смята борбата им за интересна, точно както смята за интересно и оцеляването на придобивката в лабораторни условия. С други думи, и двете са безплодни. В случая момче срещу майка, синът в крайна сметка ще спечели. При момчетата винаги става така.

Лейни издухва дима от ъгълчето на устата си и избира тактика, която Стрикланд знае от процедурите за разпит като „избягване“.

— Защо не кажеш на баща си какво ми сподели?

— О, да — възкликва Тими. — Познай, тате! Правим капсула на времето! Мис Уотърс каза да сложим вътре предположенията си за бъдещето.

— Капсула на времето — повтаря Стрикланд. — Това е кутия, нали? Заравяте я. После я изкопавате.

— Тими — продължава нататък Лейни, — попитай баща си това, което попита мен.

— Мама каза, че на работа се занимаваш с бъдещи работи и затова трябва да те попитам какво да сложа в капсулата. Пи Джей казва, че ще имаме ракетни раници. Аз пък викам, че ще имаме кораби-октоподи. Но не искам Пи Джей да се окаже прав. Как мислиш, татко? Според теб ракетни раници ли ще имаме, или октоподни кораби?

Стрикланд е под прицела на шест очи. Всеки военен, който си е заслужил нашивките, познава това усещане. Той зарязва операция „Омлет“, пръхти през ноздрите си и мести поглед от лице на лице. Нетърпеливо очакване от страна на Тими. Лениво добродушие от страна на Тами. Лейни неспокойно дъвче устната си. Таткото понечва да скръсти ръце, сеща се каква болка ще предизвика жестът и накрая поставя длани на плота на масата.

— Ще има реактивни раници. О, да, ще има! Трябва само някой да ги конструира. Да измисли как да се изцеди максималното от дюзите. Да се намали топлоотдаването. Десет години, не повече от петнайсет. По времето, когато си на моята възраст, ще си имаш такава раница. По-добра от тази на Пи Джей, лично ще се погрижа. Виж, за кораб-октопод не съм много сигурен какво е това. Ако имаш предвид подводница, с която да проучваме океанското дъно, то да — и това ще имаме. Постигнали сме голям напредък в преодоляването на налягането и подвижността на голяма дълбочина. В момента, на работа, правим експерименти по оцеляването на амфибии.

— Наистина ли, татко? Чакай само да кажа на Пи Джей!

Може и от хапчетата да е. Топли пипала се увиват около мускулите на Стрикланд и смачкват болката като змии, мачкащи полски мишки. Хубаво му става от обожанието на лицето на момчето. Също и от сляпото възхищение на лицето на момиченцето му. Дори Лейни внезапно му изглежда по-добре. Все още има хубава фигура. Така здраво пристегната в престилката си, изгладена до съвършенство с онази скъпа ютия „Уестингхаус“. Ричард си представя връзките на дрехата, стегнати на твърд, голям възел отзад на кръста й. Лейни дешифрира погледа му и той се притеснява, че устната й ще се извие, отвратена от него, както е била от Тими. Но тя не постъпва така. Притваря очи, което обикновено прави, когато се чувства секси. Ричард си поема дълбок, удовлетворен дъх и поне веднъж не усеща привичното пробождане на болката.

— Можеш да се обзаложиш, сине. Да не живееш случайно като плъх в някоя комунистическа дупка? Това тук е Америка и американците работят здравата. Правим всичко необходимо, за да поддържаме страната си велика. С това се занимава на работа татко ти. И ти някой ден ще правиш същото. Вярвай в бъдещето, сине, и то ще настъпи. Само почакай и ще видиш!

29

Лейни отказва да пресмята колко често се връща на Фелс Пойнт. Прави го, когато животът й стане твърде тежък за влачене и си мисли дали да не го захвърли и да се метне след него, но нивото на водата е ниско заради липсата на дъжд и сигурно ще си счупи врата. И къде ще се озове тогава? В инвалидна количка, заседнала завинаги пред телевизора, да бута онази „Спрей ен Стийм“ докато вече не е в състояние да я понася и не стопи ризата на Ричард, дъската за гладене и самата себе си; докато не обедини всичко в пастелна на цвят локва, за почистването на която мъжът й ще трябва да викне професионалисти с пароструйка.

Лейни смята, че измъчваният от Тими гущер е бил късокрак гекон. Ако тя види такъв на верандата, сигурно ще грабне метлата и ще го избута в храстите. Но ако свари гадното влечуго в къщата? Навярно ще го смачка на каша. Опитва се да се самоубеди, че Тими е сторил нещо подобно. Но не е вярно. Повечето дечица се отнасят с любопитство към смъртта, но пък и изпитват срам, когато възрастните ги хванат да ръчкат трупове. Тими обаче я бе погледнал с раздразнение, точно като Ричард, когато го разпитва за работата. Наложи се да събере цялата си смелост и решителност, преди да настои синът й да пусне гадорията в тоалетната, да си измие ръцете и да слезе за закуска.

И след като той го направи, тя влезе в тоалетната да се увери, че гущерът няма да се изкатери обратно от чинията. След това отдели минутка да се възхити на отражението си в огледалото. Отупа пружиниращата си прическа. Поднови си червилото. Придърпа перлите си така, че най-големите да се сгушат в трапчинката на гърлото й. Ричард не я поглеждаше с интерес напоследък, но ако му се случеше, щеше ли да види тайната, която крие? Дори Тими, помисли си тя, бе стигал на крачка.

Именно след един от трансовете на пристанището Лейни се разходи по протежение на кея, преди да продължи на север покрай „Патерсън Парк“ и да излезе в източния край на „Балтимор стрийт“. Озова се смалена от високи сгради, плаваше между тях все едно в кану. Спря пред една от най-големите пред погледа й, черно-златиста цитадела в стил от двайсетте години. Въртящата врата не се спираше, а отвътре бълваше въздух с аромат на кожа и мастило.

Лейни смята сутрешната си новинарска рутина за интелектуална аеробика и по същата причина се осмели да мине през въртящата врата. Тя я изплю на шахматен под във фоайе, изградено, от както й се стори, твърд обсидиан. Частични гледки към по-високите етажи й предлагаха да надзърне отвътре в конструкция, напомняща автономен град. Работещите тук си имаха собствена поща, столова, колички за кафе, магазинчета, новинарски щандове, часовникарски работилници, отдел за охрана. Фоайето кръстосват модерни дами в елегантни дрехи и господа с куфарчета, придават си важност с изправени гърбове, все едно са глътнали бастуни.

В този самозадоволяващ се свят Ричард Стрикланд не съществуваше. Нямаше Тими или Тами Стрикланд. Нямаше и Лейни Стрикланд. Тя беше по-близо до онази жена, която остана в Орландо. Щеше й се да се наслади по-дълго на усещането, така че взе асансьора до малка пекарна, където позяпа витрините. Спря се на сладкиш, на който да се наслади сама, за разнообразие. Когато продавачът я погледна, каза:

— Лимонова масленка, моля.

Само дето той не гледаше нея. В същия момент и мъж, явно редовен посетител на пекарната, ако се съди по фамилиарността му, поръча:

— Дай насам една лимонова масленка, Джери!

Лейни се извини, а мъжът се засмя и й каза да действа, но тя настоя, че и бездруго не би могла да изяде сама цяла масленка, а той отвърна, че напротив, би трябвало да я хапне, Джери ги прави по-хубави от всички.

Мъжът флиртуваше, но не беше прекалено настъпателен, а освен това в този полусвят Лейни бе способна на всичко и когато той й направи комплимент за гласа, тя се престори, че е имунизирана срещу подобни ласкателства и го отхвърли със смях.

— Сериозно говоря! — отвърна новият й познат. — Имате силен, утешителен глас. Излъчвате спокойствие.

Под костюма й от спокойствие, сърцето й препускаше.

— Излъчване — съгласи се Лейни. — Дума, която всяка жена иска да чуе.

Мъжът изсумтя.

— Я кажете, за кого работите в тази дупка?

— О, за никого.

— Аха, значи съпругът ви…?

— Не, не е и съпругът ми.

Новият й познат щракна с пръсти.

— Сигурно сте от „Мери Кей“[1]. Момичетата на горния етаж са се побъркали по това чудо.

— Съжалявам, аз просто влязох тук да… просто влязох.

— Така ли? Хей, може да прекалявам с прямотата, но случайно да си търсите работа? Аз съм от малка рекламна фирма на горния етаж и си търсим нова рецепционистка. Казвам се Бърни. Бърни Клей.

Бърни й подаде ръка. Лейни разбра, че животът й се е променил още преди да премести лимоновата масленка, за да се ръкуват. В течение на следващия час се представяше като Елейн, а не Лейни; качи се заедно с Бърни по лъскав ескалатор, последва го през чакалня с модерни червени столове и седна в кабинета му, покрай който минаваха дузини весели мъже и секретарки, и всички я гледаха. Не враждебно, но не и дружелюбно, сякаш се чудеха дали жената с кошера притежава нужните качества.

Лейни знае, че е сторила всичко това, но си спомня само откъслеци. Сигурна е например за бързите сметки наум относно графиците на децата и съпруга си, с които трябваше да се съобрази, преди да приеме предложението на Бърни за работа. Направо не вярва, че е способна на такъв решителен и самоуверен тон, с какъвто направи и насрещното си предложение за непълен работен ден.

Сега чува тропането на Тими, който рита масата и колебливото почукване на лъжицата на Тами в купичката й. Лейни завърта глава, за да види отражението си в стъклените вратички на шкафа с порцелана, като се чуди как изобщо са станали модерни прическите кошер. Секретарките в „Клайн и Сандърс“ носят по-къси прически и макар тя да работи там само от няколко дни, започва да си представя какво ли ще е и нейната коса да е оформена по такъв начин.

[1] Козметична мултилевъл компания от рода на „Ейвън“, една от най-големите в света. ↑

30

Елайза подозира, че никога повече няма да познае нощи на подобна възхита и наслада. Срещите във Ф-1 са твърде прекрасни, за да ги възприеме в цялост. Преповтаря си ги колкото се може по-старателно, на задъхани откъси, като сцени от филм, чието място е на петдесетфутовия екран в „Аркейд“, вместо на малкия телевизор на Джайлс. Целият басейн засиява в електриковосиньо, щом тя влезе в лабораторията. V-образната следа на създанието, което се плъзва под водата да я посрещне. Яйцата са гладки и топли като бебешка кожа. Главата на създанието се показва от водата, очите му напоследък рядко са златисти, сияят с по-топли, по-човешки цветове и примигват, не проблясват. Приглушеното стенно осветление е топло, оранжево като слънчеви зайчета в сено в ясли. Масивната, въоръжена с остриета длан на създанието, което прави знака за „яйце“ с движения, нежни — все едно гали патенце. Изражения, на които Елайза е забравила, че е способна: възбуда до прехапване на устните, отразена в метални хирургически маси, ококорено предвкусване, отразено във водата на басейна, усмивки до уши, отразени в грейналите очи на създанието… Дори ежедневните задължения, разочарованието, предшестващо посещенията при него, са окъпани в сиянието му. Сутрешните яйца не подскачат в тенджерата на печката й, а танцуват. Тя вече не влачи крака от стая в стая при събуждането си — имитира Боджангълс в кухнята и Кагни в спалнята. От ден на ден проявява повече дързост при избора си на обувки, които блестят по пожарната стълба на „Аркейд“, все едно е позлатена. Танцува по прясно измитите подове на „Окам“ и гледа как обувките й хвърлят отблясъци като изгряващо слънце над езеро. Зелда се кикоти на оживлението й и прави забележка, че Елайза се държи точно като нея при първите срещи с Брустър — коментар, който нямата девойка пренебрегва, но се чуди, на път да се побърка е, дали колежката й не е хванала съвсем точно смисъла на случващото се. Надрасканите, рошави обложки на пликовете с плочи — дванайсетинчов квадрат — се оказват точното измерение на радостта. Съществото прави знака за „плоча“, преди Елайза да преполови лабораторията на път към басейна, а той вече стои близо до перваза, изправил торс, люспите по гърдите му блестят като витрина с бижута. Изтриването на праха от игличката на грамофона е като избърсване на сълза от око.

Майлс или Франк, или Хенк, или Били, или Патси, или Нина, или Нат, или Фатс, или Елвис, или Рой, или Рей, или Бъди, или Джери Лий се превръщат в ангелски хор, всяка изпята от тях дума — натежала от история, която създанието копнее да разбере. Светлинките му — главозамайващото му искрене — са симфоничен отговор на пурпурното сияние на певците, на синьото сияние на рокендрола, на мътножълтото сияние на кънтрито и примигващото оранжево на джаза. О, докосването на ръката му, рядко, но възбуждащо, когато взима яйцето от дланта на Елайза! Онзи път, когато тя дръзва да не държи нищо, но създанието все пак посяга, подрасква леко с нокти по ръката й и свива длан в нейната, сякаш му е приятна играта на ужким яйце, и я оставя да затвори пръсти около неговите, и в този миг и двамата не са в настояще и минало, не са човек и звяр, а жена и мъж.

31

Секссигналите в дъждовната гора са буйни. Пресилено свирукане, шумно перчене, уголемени гениталии, ярки цветове. Сигналите на Лейни са също толкова очевидни. Сведените й очи, издадената напред устна и начина, по който перчи гърди. Цяло чудо е, че децата не бърчат носове заради феромоните, докато тя слага палто върху престилката си и ги подкарва към автобуса. Връща се и захвърля палтото на килима, досущ като филмова звезда. Докосва перилата на стълбите с извит пръст и пита:

— Имаш ли време?

Главата на Ричард е размекната от болкоуспокояващи, реве като торнадо, чуто от дълбините на убежище, и думите са недостъпни. Лейни се завърта около пръста си и се изкачва по стълбите, а бедрата й се люлеят като опашните пера на подскачащ папагал.

Стрикланд отнася чинията си в мивката и изтръсква омлета в канала. Щраква ключа на боклукомелачката. За първи път имат такава. Остриетата стържат като пирани. Парчета яйце изцапват неръждаемата стомана. Той изключва уреда. Чува дюшемето над главата си да скърца и пружините на леглото да стържат. Нахранили са го и са му предложили секс, препекъл се е на топлото сутрешно слънце — какво повече би могъл да иска? И все пак не одобрява дързостта на жена си. Не одобрява и себе си, също така, заради ерекцията, която напъва срещу мивката. Мястото на игричките на съблазън е в Амазония, не тук в този изискан американски квартал. Защо той не може да се контролира? Защо нищо не може да контролира?

Ето го на горния етаж. Не може да си обясни как се е озовал там. Лейни е кацнала на ръба на леглото. Ричард със съжаление забелязва, че прагматизмът на престилката е заменен от разголеността на нощницата. Жена му седи с леко повдигнати рамене, свити колене и изнесен леко настрани крак. Тази поза също е научила от филмите. Но нима старлетките на екрана имат толкова мръсни стъпала? Стрикланд продължава напред, като се самонавива с всяка стъпка. Да приеме съблазнението на жена е като да налапа вражеска въдица. Лейни е лукава — чака, но с леко свиване на рамене успява да смъкне едната презрамка на нощницата си от рамото. Той стои пред нея обезсилен и безполезен.

— Тук ми харесва — казва жена му.

Зарязани дрехи са плъзнали по пода като вредители. Флакони парфюм са пръснати в насекомски хаос. Щорите са накривени като пукнати от земетресение. На Стрикланд всъщност не му харесва тук, нито има доверие на къщата. Всичко в този град е сложен порив към цивилизацията, блъф по отношение на безопасното превъзходство на вида им.

— Балтимор — уточнява жена му. — Хората тук са мили. Не са като онези надути южняци. Децата харесват големия си заден двор. Харесва им училището. Разказите им са много впечатляващи. А ти харесваш работата си. Знам, че не гледаш на нея по този начин. Но като жена мога да позная. Всички тези допълнителни часове… Ти си всеотдаен. Сигурна съм, че в „Окам“ оценяват какво правиш за тях. Ще постигнеш големи успехи. И всичко ще бъде прекрасно!

Превързаната му лява ръка е в нейната шепа. Стрикланд не може да каже как се е случило и това. Надява се да е от хапчетата. Иначе предателското му тяло ще го е удавило в отровите на перспективата за сексуален акт. Жена му поставя пръстите му на възвишението на гърдата си и вдишва, за да я издуе, изпъва шията си. Той оглежда безупречната й кожа и на нейно място вижда двата подпухнали белега на Елайза Еспозито. Елайза, Елейн. Имената им са толкова близки. Хваща се, че проследява въображаемите белези с пръсти. Лейни потърква шия в дланта му. Стрикланд изпитва съжаление към нея. Тя си няма представа какво става в главата му. Точно в момента обаче си мисли, че би предпочел да я схруска на парчета, също като скритите пирани в мивката им.

— Така боли ли? — Тя полага студените му, зашити пръсти на горещата си гърда, точно над сърцето. — Чувстваш ли нещо?

32

Лейни вижда дивото в мъжа си и го приветства. Твърде дълго най-ценната му енергия е принадлежала на джунглата. Но тук, в Балтимор, залогът не е просто една военна мисия. Тя трябва да му напомня за това толкова често, колкото й е по силите. Въпросът за капсулата на времето на Тими е извадил Ричард от отъпкания коловоз и той е отговорил отлично, раздал е съвети, както е редно за баща. Лейни знае, че просто трябва да му даде време. Скоро ще бъде готов да поговори със сина им за онова, което е сторил на гущера и как да бъде добър мъж. Понеже Ричард си остава добър, при все работата си и службата при генерал Хойт, при все постъпките си. Тя е почти сигурна в това.

Напредничавите женски списания са я инструктирали да не предлага тялото си като награда, но какво знаят пък те? Някой от техните писатели и редактори случайно да има съпруг, пратен в два различни вида ад и върнал се жив? Така би могло да бъде е онова, което тя се надява сексът им да му каже. Можем да бъдем щастливи, нормални. И докато се занимава с това, като нищо ще успее да убеди в същото и себе си. Може би работата й в „Клайн и Сандърс“ няма нужда да остава още дълго тайна. Може би, ако всичко мине добре и след това Ричард я гушка здраво, изтощен и замаян, тя ще му разкаже незабавно. Може би той дори ще се гордее с нея.

Дивото в него обаче не остава за дълго. Ричард лесно се притеснява, когато тялото му му се струва неадекватно и между смъкването на дрехите на купчини и тромавото му наместване върху Лейни, той се оттегля в черупката на намръщеното чудовище, която си е наложил, откакто се е върнал от Амазония. Жена му нарочно възцарява хаос, нощницата й е полуразкопчана, заровила е пръсти в разрошената си коса, с другата ръка стиска шалтето, но мъжът й е като плът върху бутало — инструмент, създаден за конкретна задача — и той прониква в нея с прямотата на спринцовка. Бута навътре без никаква страст, започва на средна скорост и не разнообразява темпото.

И все пак и това е нещо — определено е нещо — и Лейни кръстосва глезени зад гърба на Ричард и впива пръсти в бицепсите му, и тресе гърди, не понеже й е станало особено хубаво, а за да задържи всичките им части в движение: стига само да не лежи неподвижна, ще има възможност да види свежи перспективи, да повярва в това представление, както и в по-голямата преструвка на брака им, която още не е разгадана.

Това изисква енергия и всеотдайност и я разсейва, така че едва усеща топлината от дланта на Ричард на гърлото си. Внимателно отваря очи, за да не го стресне. Лицето му е мокро и зачервено, втренчил е очи — също мокри и зачервени — в шията на Лейни, където плъзга палец по диагонал от едната до другата страна. Жена му не може да разгадае този жест, но иска да го окуражи. Шепне:

— Колко е хубаво! Разтрий ме цялата!

Ричард плъзга длан надолу, под брадичката й, а устата й покрива с лигава хлъзгавина, която тя не разбира, докато не усеща влагата, която капе в трапчинката на гърлото й. На устната си, твърда като кокалче, усеща сватбената халка под превръзката. Казва си да запази спокойствие. Мъжът й не се опитва да я нарани. Не се мъчи да я удуши. Още влага се събира между устните й. Лейни разпознава вкуса. Отказва да повярва в него. Пак го усеща и извърта глава настрани, за да се измъкне изпод дланта.

— Скъпи — изпъшква. — Ръката ти кърви…

Но Ричард отново плъзга лепкавата си длан върху устата й. Това иска той — тя да онемее. Вече тласка по-бързо, пружините на леглото скърцат и таблата тропа в неочаквани ритми, а Лейни стиска здраво устни, за да държи кръвта навън и диша през носа, и си повтаря, че ще издържи, докато той се махне, понеже нали копнееше да пробуди дивата му страна, че и да я засили максимално. Има жени, които харесват такива работи. Виждала е безброй приключенски списания с корици на безпомощни жени в прокъсани рокли, покорени от тарзаноподобни мъже. Може и тя да успее да се научи да го харесва…

Хватката на Ричард отслабва, щом тялото му влиза в ритъм, и Лейни успява да понадигне глава. Мъжът й вече не гледа в двете черти, които е нарисувал с кръв на гърлото й. Завъртял е глава над рамото й и на шията му играят напрегнати мускули, докато се мъчи да надзърне в гардероба. Бедрата му затреперват върху нейните и тя се оставя да отпусне отново глава на възглавницата, а кръвта се стича от двете страни на шията й. Твърде объркващо е, за да мисли за това. В гардероба няма нищо, което да си струва гледането, съвсем нищо. Просто няколко чифта стари обувки на токчета.

33

Не всяка нощ Елайза успява да стигне до лабораторията и дори когато смогва, с яйце в ръка, понякога намира създанието в цистерната, вместо в басейна, и сърцето й се къса. Това чувство е породено от егоистичното й щастие, понеже й напомня, че във Ф-1 няма радост — не и истинска. Да, басейнът е за предпочитане пред цистерната, но какво е за предпочитане пред басейна? Всичко, каквото и да е то. Светът е пълен с езера и водоеми, с потоци и реки, с морета и океани. В такива нощи тя стои пред цистерната и се чуди дали всъщност е по-добра от войниците, които са заловили съществото, или от учените, които го държат в плен.

Знае със сигурност едно — то долавя настроението й дори през метал и стъкло. Светлините на тялото му изпълват цистерната с цветове, толкова наситени, че все едно плува в лава или разтопена стомана, или жълти пламъци. Елайза се притеснява от силата на тези емоции. Нима само е направила живота му още по-тежък? Преди да надникне в предното прозорче, тя преглъща гъстите си сълзи и прикрива треперещите си устни с най-милата усмивка, която успява да извика.

Той я чака, върти се точно зад люковете. Усуква се и се превърта, когато я вижда, от шепите му се вдигат мехурчета, докато прави знаците, които знае най-добре: „здравей“ и „Е-Л-А-Й-З-А“, и „плоча“. Тя се съмнява, че пленникът е в състояние да чуе нещо от вътрешността на заключената си цистерна, което пък обръща на пепел разкъсаното й сърце. Той не може да чуе плочата, но иска тя да му я пусне, понеже това ще ощастливи нея, с което на свой ред ще ощастливи него.

Ето защо Елайза отива до масата с аудио оборудването, облекчена да излезе от полезрението на съществото, така че то да не я гледа как се тресе от ридания или бърше сълзите си в сгъвката на лакътя. Поставя плоча и си поема дълбоко дъх, преди да се обърне към прозорчето на цистерната, където той примигва възприемчиво и я проучва за искреност, преди да се оттласне от едната страна към другата, плува напред-назад, върти се и се усуква, сякаш да я впечатли с гъвкавостта си.

Елайза се смее и му изнася представлението, което той иска, като вдига едната си ръка на нивото на раменете, а другата — на нивото на кръста, и танцува под звуците на музиката, заменила партньора в танца с яйце, заобикаля бетонните колони, накачулени със стоманени пранги и масите с остри инструменти, сякаш те не са нищо по-различно от други танцьори на дансинга. Задоволството на съществото си личи по лавандуловото сияние, което струи от цистерната и след известно време тя е изучила танцовата си площадка толкова добре, че може да затвори очи и да си представи, че държи студената му ноктеста ръка и силния люспест кръст.

34

Един куп са причините Елайза да не забележи мъжа, който влиза в лабораторията. „Звезден прах“ е песен с омагьосващ ритъм и по време на доскорошното си притеснение тя е увеличила звука повече от обикновено. Освен това ушите й са привикнали към специфичните звуци от късните часове на нощта — шумоленето, с което учените преравят джобове в търсене на картата си, или равномерното трополене от стъпките на „впитите“ надолу по коридора. Не е подготвена за точно този звук — на някой, наясно с чувствителното зрение и слух на съществото. Елайза прикляква, навежда се и танцува, а когато сиянието на съществото затихва до притеснена чернота, това е предупреждение, което тя, затворила с наслада очи, няма възможност да долови.

Креативна таксидермия

1

Само топлината от сълзите припомня на Хофстетлър за заобикалящия го студ: затворената врата на Ф-1 зад гърба му, течението от катакомбите на коридорите, трупният студ на пръстите му, залепени за устата. Би се изсмял, ако не плачеше — разбира се, че проводник на тази епифания ще е едно яйце. Толкова голяма част от живота на учения е вложена в проучване на онова, което някои наричат „еволюция“, но той предпочита да назове „възникване“ — асексуално възпроизводство на червеи и медузи; ембрионична морфогенеза на оплодени яйцеклетки; безкрайните други теоретични пътища за развитие на живота, които не завършват с човечеството, унищожаващо всичко чисто и добро.

Все същото повтаря и на студентите си. Вселената се нагъва по двойни осеви линии поколение след поколение, но това, което наистина преобразува живота, са неправилните гънки, преките разкъсвания. Промените, задействани внезапно от извънредни състояния, могат да продължат хилядолетия и да засегнат всички ни. Той ласкае младите умове, като им споделя, че — макар вероятно да е единственият имигрант първо поколение в тази зала — всеки един от тях е доста екзотичен, дете на фантастични мутанти.

О, Хофстетлър е изумително смел, стъпил на terra firma, удобно скрит зад катедрата, надрусан с тебеширен прах. Сега обаче е в лабораторията, в истинския свят. Защо тогава му се струва все по-фантастичен с всеки изминал ден? Майка му навремето наричаше тези пристъпи на мечтателност „ленивый мозг“. В превод: „мързелив мозък“. Те са, разбира се, точно обратното — хиперактивният му ум е онова, което го е превърнало в уважаван учен. Но той вече не е сигурен какво струват в реалния свят всички тези дипломи, розетки и почетни грамоти. Можел е да издърпа чистачката далеч от цистерната и опасността, а вместо това е избягал от залата като обикновен страхливец.

Хофстетлър често се връща в „Окам“ нощем, неспособен да заспи, докато не е проверил — за четвърти или пети път — сифоните на басейна и цистерната. Сигурен е, че придобивката няма да издържи особено дълго в изкуствени условия. Някоя заран ще я открият с корема нагоре, мъртва като златна рибка — и мистър Стрикланд ще обикаля наоколо да ликува и да тупа хората си по гърбовете, докато ученият, от друга страна, ще се опитва да удържи поток от сълзи. Но едва тази нощ той проумява отговора на гатанката с продължителното оцеляване на създанието. Тази жена, тази чистачка — тя го държи живо, не чрез серуми или разтвори, а чрез силата на духа. Да я извлече от лабораторията точно сега, ще е все едно да прободе страдащото сърце на придобивката с кама.

Но в меката, розова, жалостива човешка длан на Хофстетлър се забиват по-други ками. Ръбовете на твърда хартиена папка, обект с изумителна важност допреди малко, сега сведена до остроръби останки. Той разтваря юмрук и приглажда документа. Не е дошъл тази нощ във Ф-1 да провери водоснабдяването. Определено не е дошъл, за да разбие каменната му увереност някаква си танцуваща чистачка. Тази вечер посещението е за проверка на събрани преди това данни. В картонената папка има доклад от разузнаване, което е изпълнил с голям личен риск — доклад, който трябва да довърши преди утрешната среща.

Слаби отгласи от „Звезден прах“ отекват в черепа му, все още притиснат към вратата на лабораторията. Ученият се оттласква и залита по коридора. За да си напомни кой е и защо е тук, стиска по-здраво папката, независимо колко дълбоко се врязва тя в плътта му. Ето го: доктор Боб Хофстетлър, роден Дмитри Хофстетлър в Минск, СССР, и макар че по биографията му лесно може да се заключи, че е учен до мозъка на костите си, реалното му занимание — единственото истинско, което някога е имал — може да се опише само с далеч по-зловещи термини. Той е къртица, оперативен работник, агент, информатор, саботьор и шпионин.

2

Един поглед в дома на Хофстетлър, къща под наем на „Лексингтън стрийт“, стига да го определи като фанатик от типа на онези, които си подреждат изрезките от ноктите на краката по дължина. Домът му е кошмарен. Просторен е. Поддържа шкафовете и килерите празни и отворени. Неразвалящите се продукти си стоят в пазарски торби на сгъваема маса в средата на кухнята. Нетрайните също са в торбите си, но в хладилника. Няма тоалетки в спалнята — спартанският му гардероб е нагънат върху друга маса. Той спи на сгъваемо легло със стоманена рамка и брезентово дъно. Шкафчето му с лекарства е празно, шишенцата са строени като войници върху казанчето на тоалетната. Единствената му кофа за боклук стои празна отвън всяка нощ и се мие до скърцаща чистота всяка седмица. Осветлението осигуряват голи крушки — той е преместил абажурите в кашон в мазето. Светлината следователно е твърде ярка и месеци след пристигането той все още подскача от сенките, които хвърля — ама че оперативен агент на КГБ, мисли си Хофстетлър винаги, когато е на косъм да приключи някоя прекалено продължителната мисия.

Поддържането на подобна празна резиденция усложнява поставянето на подслушвателни устройства, бръмбари и други шпионски устройства. Той няма причини да смята, че ЦРУ го следи, но всяка събота — когато другите мъже си отварят бири и гледат спорт — прокарва нож за писма по стените на чекмеджетата, прозорците, комините, рамките на вратите и стрехите, след това прави специално събитие — както другите мъже се захващат със семейното барбекю — от разглобяването и сглобяването на телефона. Телевизори и радиа са нещо, от който той не се нуждае; изкормва телефона в тишина, като спира да почете от книги от библиотеката, които връща, прочетени или не, всяка неделя. Нужна е разтърсващата гледка на чистачка — идентифицирана по записите от перфокартите като „Елайза Еспозито“ — танцуваща пред създанието, което е грейнало цялото, за да изпита Хофстетлър в пълен размер тъгата от самотния си живот.

Днес обаче рутинното му изваждане на една от дъските на пода в коридора изглежда дори по-опасно. Струва му се погрешно. Отвратително усещане. „Погрешно“ е оправданието на родители, съученици, хора на вярата. Учените нямат нужда от него. Но е заседнало в гърлото му като рибешка кост — увереност, че онова, което е видял снощи, променя всичко. Ако пленникът е способен да изпитва такава радост, привързаност и загриженост — съзрял е и трите в цветния му изблик — то никой народ, независимо от причината, не трябва да си играе с него като с проба върху бунзенова горелка. В момент на размисъл на Хофстетлър му се струват грешни дори неговите експерименти, извършени с професионализъм и медицинска грижа. От многото емоции, които придобивката е породила във Вашингтон и в „Окам“, както и в собственото му сърце, как е възможно нито една от тях, чуди се Хофстетлър, да е била срам?

Кухината под дъската съдържа паспорт, плик с пари в брой и смачканата картонена папка. Хофстетлър я взима, чува клаксона на такси и хлопва дъската на мястото й. Срещата винаги се осъществява по един и същ начин. Той получава кратко телефонно обаждане със специфично време и специална парола; изоставя всичко, което е захванал, формулира извинение за закъснението си пред Дейвид Флеминг. След това се вари в киселия сок на тревогата, докато уреченото време настъпи, вика такси и записва името на шофьора в тефтерче, за да е сигурен, че нито един не го кара до мястото на срещата повече от веднъж. Днес таксито е под управлението на Робърт Натаниъл де Кастро. Хофстетлър предполага, че приятелите му го наричат „Боб“. Има ли друго американско име, което да е по-безобидно, или да се забравя по-лесно?

Минават покрай летището, покрай моста „Беър Крийк“, по протежение на корабостроителниците в сянката на стоманолеярна „Бетълхем“, индустриалният парк не е място, където често наминават господа в костюми. Гардеробът на Хофстетлър е ограничен до костюми — униформата е единственото му прикритие. Той прибира професорските си паунови пера и досажда на Робърт Натаниъл де Кастро с безвкусно дрънкане и бакшиш, недостоен за запомняне. Върви към един от складовете, докато таксито изчезне, след това кривва между камарите контейнери, покрай охранителна будка и през релсите, като удвоява следите си покрай трийсетфутови пясъчни дюни, за да се увери, че не са го проследили.

Обича да седи на точно определен бетонен блок, докато чака. Почуква с пети, все едно е отегчено момченце у дома, в Минск. Скоро в небето се издига китайски дракон от прахоляк, а гумите хрускат чакъла като натрошени кости. Пред очите на учения се появява титаничен „Крайслер“, черен като копринен пояс и с хромирани елементи като течен живак. Перките на задната броня разрязват самуна на бухналия прахоляк. Хофстетлър се спуска от бетонния блок и застава пред мъркащия звяр във вихрещата се буря — баща му би я нарекъл „грязь“[1]. Вратата на шофьора се отваря и отвътре излиза мъж — всеки път един и същ, с изпънат до пръсване по бизонския торс, шит по поръчка костюм.

— Врабчето гнезди на перваза на прозореца — заявява Хофстетлър.

— А орелът… — руският акцент на събеседника му е плътен, — орелът…

Ученият посяга към сребърната дръжка на вратата. Отсича:

— А орелът отнася плячката. Какъв е смисълът да се използва парола, ако дори не можеш да я запомниш?

[1] Кал, мръсотия (рус.). ↑

3

Крайслерът го прекарва обратно през целия град като същинска стигийска лодка. Бизона — както Хофстетлър е започнал да нарича наум шофьора — никога не се движи по най-краткия път. Днес завива на запад от Кемп Холабърд, обикаля градските болнични корпуси и се изкачва като по стълби покрай гробищата на „Норт стрийт“, преди като наковалня да се стовари в Източен Балтимор. „Ленивый мозг“ на Хофстетлър счита мрачната, сива улична мрежа на Балтимор за доказателство на космологичната организация, присъстваща във всички видове материя, от най-малките частици до най-непознаваемите галактически купове. В този модел той е само незначителна прашинка, играеща незначителна роля в историята. Или поне се моли да е така.

Паркират право пред руския ресторант „Черно море“. Хофстетлър така и не е успял да проумее този ход. Защо са нужни загадъчните телефонни разговори, паролите и сложният курс през града, когато всеки път се озовава пред извънредно подозрителния, с огледални стъкла, окичен със златни орнаменти и преграден с червено въже ресторант, отрупан с филигранни матрьошки по малахитовите плотове на масите? Бизона му отваря вратата на колата и го следва вътре.

Все още е рано. „Черно море“ още не е отворил. Откъм кухнята се разнася дрънчене на съдове, но не се чуват почти никакви разговори. Сервитьорите седят и пушат на една маса, докато разучават специалитетите на деня. Трима цигулари настройват инструментите си за „Очи чëрные“. Острата миризма на винен оцет се смесва със сладостта на прясно изпечен хляб с квас. Хофстетлър подминава тоалетните, където виси плакат на Дж. Едгар Хувър, който приканва имигрантите да докладват: „Шпионаж, саботаж и подмолни дейности“. Това е вътрешна шегичка. Там, в последното сепаре в най-отдалеченото разклонение на ресторанта, озарен от лунното сияние на гигантски, пълен с омари аквариум, чака Лео Михалков.

— Боб! — приветства той учения.

Михалков предпочита да разговаря с Хофстетлър на английски, за да упражнява уменията си, но всеки път, щом чуе американизираното си име от устните на агента, на Хофстетлър му се струва, че са го претърсили на голо. Не е без значение фактът, че Михалков произнася името му като „буба“. Хофстетлър се чуди дали и акцентът, също като плаката на ФБР, не е небрежен шамар с опакото на ръката. По даден знак музикантите се втурват към сепарето като убийци, кимат в ритъм и започват да свирят. Един плюс в полза на „Черно море“ е невъзможността да се подслушват разговори, а оглушителните струнни инструменти допълнително ти го набиват в главата. На Хофстетлър му се налага да повиши глас.

— Пак ще те помоля, Лео: ако обичаш, наричай ме Дмитри.

Наречи го страхливост, но за учения ще е по-лесно, ако държи двете си самоличности разделени. Михалков слага върху изпънатия си език хапка блини с пушена сьомга, сметана и хайвер, затваря уста и я вкусва. Хофстетлър нервно приглажда картонената папка в ръцете си. Колко бързо, само с една унизителна сричка, този руски бандит го е натикал в ролята на плах информатор…

Лео Михалков е четвъртата разузнавателна свръзка, с която общува. Неохотното обвързване на Хофстетлър с шпионажа е започнало в деня на постъпването му в „Ломоносов“ в Москва, когато агентите на НКВД на Сталин са се появили пред очите му като корабокруширали кораби в пресъхващо езеро. Сервирали са му — на младия и гладен учен — вечеря с доматена туршия, мезета, бьоф строганов и водка, последвана от десерт с правителствени тайни — екипи, работещи за изпращане на спътници в Космоса, напреднали изпитания на химически военни средства, инфилтрация на Съветите в атомната програма на САЩ. Все едно те хранят с отрова. Хофстетлър е ходещ мъртвец, освен ако не се снабди с антидот, а противоотровата, както винаги, е лична собственост на Председателя[1].

Когато войната беше капут, агентите казаха: „Америка ще пресее останките от Евразия за злато и кого ще си намери? Дмитри Хофстетлър, ето кого!“. Задачата му беше да емигрира доброволно и да се превърне в добър американец. Нямаше да е чак толкова зле, обещаха му те. Нямаше да прекара живота си сред пистолети със заглушители и с отровни капсули, монтирани в зъбите. Щеше да разполага със свободата да следва професионалните си мечти, стига да са в полета, съзрели за жътва на свръхсекретни тайни и да не се дърпа, когато с него се свържат агенти. Хофстетлър не си даде труд да пита какво ще стане, ако откаже. Покровителите му обаче споменаха неговия татко и милата мамочка с достатъчно подробности, та да няма съмнение с каква лекота НКВД може да ги смачка в юмрука си.

При молбата на Хофстетлър Михалков свива рамене. Не е физически впечатляващ — всъщност изглежда се забавлява да се преструва на по-дребен, като сяда пред сините дълбини на аквариума с омарите. По този начин става безобиден, спретнат и добронамерен мечок в прилепнал костюм, с рози в бутониерата и късо подстригана сива коса — и остава такъв, докато не го провокираш и остриетата му не изскочат на показ. Преглъща хайвера и подава ръка с дланта нагоре, а ракообразните зад него сякаш изпълзяват от ушите му. Хофстетлър му връчва папката, като се суети над намачканото като майка над неизгладените дрехи за църква на синчето си.

Михалков развързва връзките на папката, изсипва документите и ги преравя.

— И какво е това, Дмитри?

— Чертежи. Всичките са тук. Всяка врата, прозорец и вентилационна шахта в „Окам“.

— Отлично. Ах, английски, английски — добра работа. Това ще заинтересова директората… — Михалков си взима поредния блинчик, преди да забележи напрежението, изписано по лицето на Хофстетлър.

— Изпий тази водка, Димитри. Четирикратно дестилирана. Пристига в дипломатическа пратка от Минск. Родният ти дом, а?

Това е последният удар в десетилетието намеци за ножове, опрени в гърлото на родителите му. Освен ако Хофстетлър не се е откъснал от пристана си в параноичното море. Освен ако не е потънал толкова дълбоко под прикритие, че вече да не вижда очертанията на повърхността. Той измъква платнена салфетка от пръстена й и попива потта си. Цигуларите не чуват нищо заради вибрациите, които минават точно под брадичките им, но въпреки това той се навежда напред и говори тихичко.

— Имах причина да открадна тези чертежи. Искам да разрешите екстракция. Трябва да изведем създанието оттам.

[1] Официалната титла на съветските държавни глави е „Председател на Съвета на министрите на СССР“. ↑

4

Спомените от годините му на преподаване в Уисконсин са все за щат, затрупан от сняг — ярката искреност на живота в Средния Запад е замацана от грозната черна киша на докладите, които е предавал на Лео Михалков, материализирал се зад снежни вихрушки в самурено палто и ушанка като Дед Мороз — Дядо Мраз — от мамините християнски приказки. Хофстетлър се опитва да задоволи Михалков с кражби на оборудване — електроскопи, йонизиращи камери, гайгер-мюлерови броячи. Но все не стига. Михалков го притиска и Хофстетлър, също като гъба, сипе признания за свръхсекретни жестокости. Американска програма, включваща заразяването на скалповете на малоумни дечица с трихофития, за да се изучават ефектите. Комари с денга, холера и жълта треска, изпращани срещу пацифисти затворници като част от ентомологична оръжейна програма. Една от последните новости е предложение да се подложат американски военни части на въздействието на нов хербициден диоксин с названието „Ейджънт Ориндж“. Всеки тестов резултат, който Хофстетлър предаваше на съветския агент, сам по себе си беше вирус, който вкисваше червата на иначе приятния му живот.

Той осъзнаваше с нарастваща мъка, че всеки, намиращ се достатъчно близко до него, може да стане бъдеща жертва на съветското изнудване. Нямаше избор или поне не виждаше такъв. Скъса с прекрасната жена, с която се срещаше и спря да ходи на коктейли на университета, макар те да го вдъхновяваха с дружелюбна интелектуалност. Прочисти къщата, дадена му от университета и премахна повечето мебели и всички леки вещи, изпразни чекмеджетата и килерите и прекара онази първа нощ, седнал по средата на чистия под, като си повтаряше „Я русский!“ — руснак съм — докато влажният сняг не полепна по прозорците и в мрака самият той не започна да си вярва.

Самоубийството беше единственият изход. Хофстетлър знаеше твърде много за приспивателните, за да разчита на тях да свършат работа. В Мадисън нямаше висока сграда, от която да скочи. С този руски акцент би привлякъл нежелано внимание, ако си купи оръжие. Така че си взе кутия остриета за бръснач „Жилет блу“ и ги нареди по ръба на ваната, но все едно с колко гореща вода я пълнеше, не успя да разтвори напълно предупрежденията на мама за „нечистая сила“ — демонския легион, в който попадаха всички самоубийци. Хофстетлър плака във ваната: гол, на средна възраст, оплешивяващ, с тестена кожа, слаботелесен, разтреперан като бебе. Леле, колко беше пропаднал. Много, ама наистина много!

Поканата да участва в екипа на авиокосмическия изследователски център „Окам“ за анализ на „новооткрита форма на живот“ спаси живота му. Това не беше хипербола. Днес бръсначите чакаха на ръба на ваната, на следващия ден бяха изхвърлени с боклука. Новините станаха по-добри. Михалков му достави вестта, че това ще е последната мисия, която искат от него. Ако свърши работата в „Окам“, ще го отведат у дома, обратно в Минск, право при родителите му, които не беше виждал от осемнайсет години.

Хофстетлър нямаше търпение да започне на новото място. Подписа всички бланки за опазване на тайната, които му попаднаха, и започна да чете частично редактираните, но дори и така изумителни телеграми от Вашингтон. Напусна преподавателското си място в колежа с помощта на старото извинение „лични проблеми“ и уреди квартира в Балтимор. Новооткрита форма на живот: терминът изпълваше студеното му съхнещо тяло с топли струи младежка надежда. Дълбоко в себе си той също откриваше наново живот — и поне веднъж нямаше да го използва да съсипе друго същество, а да го разбере.

И след това го видя. Не, това не беше правилната дума. Срещна го. Съществото гледаше към Хофстетлър през люка на цистерната и го разпозна по онзи ясен начин на хората и приматите. За секунди ученият остана лишен от научната броня, която си беше създал за двайсет години; срещу него не стоеше някаква риба мутант, върху която щяха да изпълняват експерименти, а по-скоро сродно същество, с което да бъдат споделяни мисли, впечатления и чувства. Разкритието беше освобождаващо именно по начин, от който Хофстетлър, наскоро решен да умре, имаше нужда. Всичко досега го бе подготвяло за този момент. Нищо не го бе подготвило за това.

Съществото представляваше противоречие и само по себе си, по анатомия и биологични свойства, съответстваше на историческите доказателства за девонския период. Хофстетлър започна да го нарича „Девонеца“ и за него от основен интерес беше изключителната му връзка с водата. В началото ученият теоретизираше, че Девонеца подчинява водата около себе си, но това беше твърде деспотично. Точно обратното: водата сякаш му сътрудничеше, отразяваше желанията на създанието чрез тласък и запенване или пълна неподвижност като пясък. Освен това неподвижната вода по принцип привличаше насекоми, но тези, които стигаха до вътрешността на Ф-1, оставаха очаровани от самия Девонец, стрелкаха се по впечатляващи траектории над главата му и нападаха Хофстетлър винаги, когато направеше привидно агресивно движение.

Умът му кипеше от невероятни хипотези, но той ги къташе егоистично, като ограничи първия си доклад от „Окам“ до лесни за обясняване факти. Девонеца, написа ученият, бил билатерално симетрично, амфибийно двукрако, което очевидно притежавало гръбнак, куха неврална тръба и затворена кръвоносна система, захранвана от сърце — четирикамерно като на хората или трикамерно като на амфибиите, Хофстетлър все още не знаел. Виждали се цепнатини на хриле, но също и движението на гръден кош върху васкуларизирани дробове. Това предполагало, че Девонеца е способен да съществува, поне до известна степен, и в двете геосфери. Неограничени били възможностите на научните среди да изучават субакватичното дишане, пишеше ученият пламенно.

Въодушевлението на Хофстетлър от „новооткритата форма на живот“ беше поредната му проява на наивност. „Окам“ не се интересуваше от разгадаването на първобитни загадки. Искаха онова, което и Лео Михалков — военни и космически приложения. За буквално една нощ ученият се принуди да усвои всевъзможни техники за забавяне, разстройваше настройки и подменяше части, като обявяваше оборудването за небезопасно и данните — за компрометирани, и беше готов на всичко, само и само да спечели повече време за изучаване на Девонеца. Това изискваше креативност и дързост, както и трета лична черта, която ученият бе допуснал да атрофира под натиска на Михалков: емпатия. Тя доведе и до специалните крушки, които беше инсталирал, за да наподобява естествената светлина, а също и полевите записи от Амазония.

Подобни усилия изискваха време, а Ричард Стрикланд го бе обърнал срещу вид, така застрашен като Девонеца. Академичните среди бяха пълни със съперници; Хофстетлър знаеше как да забележи острието, скрито зад протегнатата за ръкуване ръка. Стрикланд обаче беше различен вид съперник. Не криеше антипатията си към учените, ругаеше ги право в лицата така, че ги караше да заекват и да се изчервяват. Стрикланд обявяваше бавенето на учения за пълна глупост, каквато и беше. Ако искаш да изучиш придобивката, казваше по всевъзможни начини военният, не е нужно да го гъделичкаш под брадичката. Режеш го и гледаш как кърви.

На Хофстетлър инстинктивно му идеше да се свие от страх. Не можеше да си го позволи обаче, не и този път. Залозите бяха твърде високи — не само заради Девонеца, но и заради собствената му душа. Ф-1, каза си, беше сингулярността на неопитомена нова вселена и за да оцелее в нея, се налагаше да създаде трета личност. Не Дмитри. Не Боб. Герой, който би могъл да се изкупи, задето не е казвал нищо, докато невинните са падали жертви на експерименти за двете безсърдечни държави. За да успее, трябваше да изживее същия основен урок, който преподаваше на студентите си: вселените се образуват чрез сблъсъци с нарастваща степен на насилие и когато се появи нов хабитат, членовете на местните видове се бият за ресурсите му, често до смърт.

5

— Екстракция… — умува Михалков. — Това е термин, който американците използват за вадене на зъби. Мръсна процедура. Кости и кръв по целия ти лигавник. Не, екстракцията не е част от плана.

Хофстетлър и бездруго не е убеден в рационалността на идеята си. Има ли право да твърди, че СССР няма да измъчва Девонеца още повече и от САЩ? Но в него е внедрена увереността, че това е по-добрият от два избора. Хофстетлър отваря уста да заговори, но цигуларите стигат до пауза между песните и той затаява дъх. Лактите им се надигат и триото засвирва отново, конският косъм на лъковете им трепери като скъсана паяжина. Шостакович: достатъчно шумен да обвие разговора и да го предпази от подслушване.

— С тези планове — настоява Хофстетлър, — можем да го изведем от „Окам“ за десет минути. Двама опитни оперативни агенти, нищо повече не искам.

— Това е последната ти мисия, Дмитри. Защо искаш да я усложниш? Очаква те щастливо завръщане у дома. Виж, другарю, чуй какъв съвет ще ти дам. Ти не си човек на приключението. Прави онова, в което те бива. Забърши след американците като добра чистачка и ни предай кофата си за боклук.

Хофстетлър е наясно, че го обиждат, но ударът му се струва безсилен. Напоследък е започнал да вярва, че камериерките, особено чистачките, имат повече тайни от всички други хора по света. Заявява:

— То може да комуникира. Видях го с очите си.

— И кучетата могат. Това спря ли ни от изстрелването на малката Лайка в космоса?

— То не само изпитва болка, то я разбира също като теб и мен.

— Не съм изненадан, че американците се бавят с признаването на този факт. Колко дълго са настоявали, че черните не чувстват същата болка като белите?

— То разбира езика на знаците. Разбира музиката.

Михалков гаврътва чашка водка и въздъхва.

— Животът би трябвало да е като разчленяването на елен, Дмитри. Одираш кожата, филетираш месото. Просто и чисто. Как копнея за трийсетте години! Срещи във влакове. Микрофилми, скрити в козметичните продукти на дамите. Транспортирахме предмети, които можехме да докоснем и почувстваме — и знаехме, че ги носим у дома, за да ги използват наши люди[1]. Концентриран витамин Д. Индустриални разтворители. Днес работата ни е по-скоро като изтегляне на червата през дупка в корема. Занимаваме се с недосегаеми неща. Идеи, философии. Нищо чудно, че ги бъркаш с емоциите.

Емоция: Хофстетлър си представя оркестрация на Елайза със светлините на Девонеца.

— Че какво й има на емоцията? Чел ли си Олдъс Хъксли?

— Първо музика, сега и литература? Ти си ренесансов човек, Дмитри. Да, чел съм Хъксли, но само защото Стравински се изказва така ласкаво за труда му. Знаеш ли, че най-новата му композиция е в чест на господин Хъксли? — Михалков врътва глава към цигуларите. — Ех, само да можеха тези новаци да я научат…

— Тогава си чел „Прекрасният нов свят“? Предупреждението на Хъксли за стерилни бебешки инкубатори, масово промиване на мозъци… Нима не сме тръгнали натам, когато не ни води тъй наречената ни „вродена доброта на човешката природа“?

— Пътят от рибата в „Окам“ до тази бъдеща дистопия е дълъг и изтощителен. Не трябва да си толкова мекосърдечен. Ако популярната литература ти е хоби, да ти предложа Х. Г. Уелс? Нека ти споделя какво казва доктор Моро на Уелс: „Изучаването на Природата накрая направи човек толкова безжалостен, колкото е и самата тя.“[2]

— Не си на страната на доктор Моро, нали?

— Цивилизованите хора обичат да си мислят, че Моро е чудовище. Но това е „Черно море“, Дмитри. Сами сме. Нека бъдем честни един с друг. Моро е наясно, че не можеш да сполучиш и по двата начина. Ако вярваш, че естествената среда е добра, тогава трябва да приемаш и бруталността й. Ами това същество, което оценяваш толкова високо? То не изпитва нищо към теб. То е безмилостно. Какъвто трябва да бъдеш и ти.

— Човекът би трябвало да е по-добър от чудовищата.

— Да, но кои са чудовищата? Нацистите? Имперска Япония? Ние? Нима не правим всички чудовищни простъпки, за да попречим на още по-чудовищното последно действие? Обичам да си представям света като порцеланова чиния, която се крепи във въздуха на два пръта — единият е САЩ, другият — СССР. Ако единият се издигне, и другият трябва да го направи, иначе чинията ще се чупи. Навремето познавах един човек на име Вандерберг. Пратен в Америка като теб. Преливаше от идеи, пак като теб. Той не издържа, Дмитри! Потъна в един водоизточник, чието име нямам свободата да разкривам.

Мехурчета забълбукват в аквариума с омарите, сякаш водата вътре също е участвала в поглъщането на Вандерберг. Музиката леко заглъхва — цигуларите се отдръпват встрани, за да позволят доближаването на сервитьор, който с уверен поклон плъзва пред Михалков чиния с омар и пържола. Агентът се ухилва, подпъхва салфетката в яката си и се въоръжава с прибори. Хофстетлър се радва на краткото прекъсване; разтърсен е, но предвид случилото се със споменатия наскоро Вандерберг, не му се струва разумно да показва на Михалков състоянието си. Уточнява:

— Аз служа на желанията на Председателя. Занимавам се с придобивката само за да можем единствено ние да познаем тайните му.

Михалков чупи омара, потапя бялото месо в масло и дъвче на големи, бавни хапки. С пълна уста измучава:

— Лично за теб, задето си тъй лоялен толкова време, съм склонен да направя услуга. Ще поискам екстракция. Ще видя какво е възможно… — Той преглъща и посочва с ножа си към празната чиния пред Хофстетлър. — Имаш ли време да ми правиш компания? Американското название на това ястие е много забавно. Викат му „сърф ен търф“[3]. Погледни зад гърба ми. Избери си омар, който ти харесва. Ако пожелаеш, ще го занесем в кухнята и ще го наблюдаваш как ври. Те малко пищят, вярно, но са толкова меки и вкусни…

[1] Нашите хора (рус.). ↑

[2] „Островът на доктор Моро“, превод А. Ерменкова. ↑

[3] Surf’nturf (англ.) — букв. прибой и чим; ястие, което включва морски дарове и червено месо; обикновено се състои от филе миньон и опашка от омар, през седемдесетте ястието е било популярно в континенталната кухня. ↑

6

Настъпва пролетта. Сивата пелена се вдига от небето. Изчезват буците стар сняг, свити в сенките като треперещи зайци. Там, където е царяла тишина, пеят първите птички и нетърпеливи момчета блъскат с бейзболните бухалки по пясъка. Вълните, които се плискат в пристаните, вече не са зеленясали. Менюто се променя — човек го надушва през прозорците, отворени за първи път от месеци. Но не всичко е наред. Дъждът продължава да страни от града. Тревата е разрошена като прическа сутрин и жълта като урина. Градинските маркучи се разгъват за неотменима задача. Дървесните клони стискат пъпки като юмруци. Решетките на каналите обръщат жадните си мръсни зъби към слънцето.

Елайза се чувства по същия начин. Бурното течение в нея е принудително пресечено. Не е влизала във Ф-1 от три дни — пет, ако се брои и уикендът, а тя го брои, пресмята наум всяка негова минута. Лабораторията е все заета. Вътре правят все повече опити и войниците патрулират по-усърдно; следите им цапат прясно измитите коридори още преди да са изсъхнали. Когато Елайза пристига на работа, Флеминг не е сам на царския престол в кабинката над фоайето. С него е и Стрикланд. Нямото момиче не поглежда към него и се надява да не го е видяла току-що да й се усмихва.

Пералното помещение все още пари на очите, пет години след като пералните машини са извадени оттам. Това се е случило, след като Елайза е намерила Лусил припаднала от изпаренията на белината. В доблестен подвиг, който Зелда обича да си припомня покрай автоматите за обяд, приятелката й е вдигнала Лусил в четириколесната количка за пране и я е изкарала на по-чист въздух в столовата, преди да се обади в болницата. „Окам“ не обича вниманието, цялото пране сега се препраща в „Милисънт Лоундри“, а Елайза и Лусил са късметлийки, че са запазили работата си.

Сега в базата само сортират прането. Зелда и Елайза разделят мръсните кърпи, халати и лабораторни престилки на големи маси под съпровода на прясна случка с Брустър. Зелда е искала да гледа „Прекрасният свят на цветовете на Уолт Дисни“, но мъжът й настоял за „Семейство Джетсън“ и вдигнал такъв скандал, че накрая тя го изтърсила от креслото му като боклук от кошче, при което той в течение на цял час ревал с пълен глас песничката на „Джетсън“, докато вървяло нейното предаване.

Елайза знае, че Зелда й разказва всичко това, за да я извади от мрачното настроение, което тя не е в състояние да скрие и отказва да обясни. Благодарна е и между разпределянето на прането в количките, с възможно най-много ентусиазъм вмята коментарите си в знаци. Двете приключват и изкарват количките си в коридора. Тази на Елайза скърца — вдига достатъчен шум един „впит“ да покаже увенчаната си с шлем глава в далечния край на коридора, за да оцени степента на заплаха. Пътят им ги превежда покрай Ф-1. Елайза се старае да подслуша издайнически звуци, като същевременно да не изглежда, като че се мъчи да ги чуе.

Завиват наляво и се насочват по лишен от прозорци коридор, тъмен с изключение на оранжевите лампи на паркинга, грейнали през двете крила на врата, задържани отворени с дървена греда. Зелда отмества гредата, придържа едното крило, издърпва количката след себе си и задържа вратата, за да може да я последва Елайза. Отвън ги посрещат, както често се случва, колегите им от гробарската смяна — накацали са на ръба на рампата като птици по жица и дърпат от цигарите си. Учените си позволяват да не спазват забраната за пушене в базата, но не и чистачите; няколко пъти нощем се събират тук, отзад, и враждите им затихват за една цигара време. Има риск — разрешено е да се почива само в централното фоайе, не и тук, не толкова близо до стерилните лаборатории.

— Трябва да смажеш колелцата — казва Йоланда. — Чух скърцането им от миля разстояние!

— Не я слушай, Елайза — обажда се Антонио. — Така имам време да си среша косата, за да изглеждам добре за теб!

— Че това коса ли е? — хили му се Йоланда. — Аз пък си мислех, че е валмото, дето беше задръстило мивката!

— Мис Елайза, мис Зелда — подвиква Дуейн. — Защо вие двете никога не пушите с нас?

Елайза свива рамене и посочва белезите на шията си. Едно дръпване от цигара в бараката зад Дома е било достатъчен експеримент за нея; кашляла е, докато прахолякът не потъмнее от кръв. Тя завърта скърцащата количка надолу по рампата, маха на шофьора на „Милисънт Лоундри“ — той я гледа в страничното огледало на микробуса — и започва да мята материала си през отворената задна врата в подготвените за целта кошници. Зелда паркира количката си до тази на колежката си, но се обръща към останалите чистачи:

— О, да му се не види! Донякъде ми липсва вкусът. Я ми дай тази цигара!

Другите ликуват, когато тя се присъединява към тях на горния край на рампата. Зелда приема един „Лъки Страйк“ от Лусил, пали, дърпа си и обляга лакътя на ръката, с която пуши, в дланта на другата. В тази поза Елайза си представя по-млада и стегната версия на приятелката си, въртяна из танцовата зала под гърмящата музика от издокаран в костюм ухажор, може би Брустър. Тя проследява издишания от приятелката й дим, който се издига и заблестява под прожекторите, преди да премине пред охранителна камера.

— Не бой се, захарче!

Поглежда стреснато към Антонио. Той й смига с едното си кривогледо око и грабва невинна метла от временното й убежище до стената. Вдига я с дръжката нагоре, така че краят да чукне по дъното на камерата. Събраният прах по долния й панел показва как чистачите всяка нощ накланят камерата нагоре, по един и същи начин, преди да я върнат с почукване на място.

— Така си създаваме малко сляпо петно за няколко минути. Доста хитро, а?

На Елайза й трябва близо минута да осъзнае, че е спряла да товари прането. Шофьорът от „Милисънт“ натиска клаксона — тя не реагира. Дуейн се опитва да я пробуди с шега, пита я как така е започнала да носи много повече варени яйца за обяд, отколкото може да изяде — тя пак не реагира. Накрая Зелда угася цигарата си, прави знак на шофьора да се успокои и се спуска по рампата да свърши и своята част от товаренето.

— Добре ли си, миличка? — пита тя.

Елайза чува вратните си прешлени да пукат в кимване, но не може да отклони поглед от пушачите, които изхвърлят димящите си фасове в знак на капитулация пред часовника и оставят Антонио да избута охранителната камера обратно в първоначалното й положение. Тя почти не чува Зелда да затваря вратите на микробуса и да удря по тях, за да даде на шофьора знак, че може да потегли. Сляпо петно: Елайза умува върху термина, изучава го, смята го за познат и почти привичен. Като изключим Зелда и Джайлс, тя е изживяла целия си живот в сляпо петно, забравена от света, и няма ли да е страхотно, мисли си, ако тази невидимост се окаже нещото, което ще й позволи да шокира всички?

7

Дневната смяна лека-полека пристига в съблекалнята. Зелда се вглежда в онези, които е обучавала през годините. Забавно как повишават тях, но не и нея. Те се преструват, че си гледат часовниците, заети са с чантите си. Е, Зелда не забравя лицата на хората. Някои от тези издокарани модерно дневални са били най-ужасните разпространители на слухове. Сандра веднъж твърдеше, че е видяла в Б-5 маршрути за полети за обгазяване на населението с успокоителни. Албърт беше заявил, че в шкафовете в А-12 има човешки мозъци, които се мариноват в зелено желе — вероятно, философстваше той, са на президентите. Розмари се кълнеше, че е чела изхвърленото досие на младеж с кодово име „Щиглеца“, който не стареел.

Точно с това се занимават мелниците за слухове: мелят. Така че Зелда влага малко значение в слуха, обкръжаващ Ф-1. Дали в онази цистерна има странна твар? Разбира се, че има — нали отхапа два от пръстите на мистър Стрикланд! Но странностите са ракетното гориво на „Окам“. Всеки, прекарал поне малко време наоколо, знае да не се втелясва по въпроса.

И Елайза би трябвало да е имунизирана срещу слухове. Напоследък Зелда направо се побърква от държанието на приятелката си. О, видяла е какви ги върши Елайза, когато бутат количките с прането покрай Ф-1. Онова скърцащо колело все едно изплакваше душата й на глас. Зелда предполага, че ще й мине; всички боледуват от залитане по правителствения заговор. Колкото и да се старае обаче, не може да пренебрегне предчувствието си. Елайза е единственият човек в „Окам“, който познава колежката си в цялост — добър човек и старателен работник. Ако си докара уволнение, Зелда не е сигурна дали ще съумее да го понесе. Ако ще да е егоистично, но си е вярно. Болят я кокалчетата — не от стискане на мопове, а понеже Елайза говори с пръсти и идеята да изгуби този ежедневен разговор, това ежедневно потвърждение, че тя — Зелда Фулър — има значение — е болезнено.

Едно е вярно за Ф-1: заради нея големите клечки юркат обслужващия персонал по-здраво от всеки друг път. Елайза все се навърта около онази лаборатория и си играе с истински огън. Зелда приключва с преобличането, сяда на пейката и въздъхва, като се наслаждава на острия мирис на „Лъки Страйк“. Разгръща един списък по контрола от джоба си и го оглежда пак. Флеминг все премества разни подробности и се опитва да ги препъне; ако беше на мястото на Елайза, Зелда като нищо ще заподозре, че той го прави, за да ги държи прекалено заети, та да си измислят теории. Зелда разтрива уморените си очи и продължава да проверява: ред по ред, колона по колона, докато вече преоблеклите се дневна смяна блъскат вратите на шкафчетата. Списъкът по контрола на качеството е пълен с празни непопълнени полета, също като живота й. Вещи, които никога няма да има, места, които никога няма да посети…

Съблекалнята е претъпкана с жени. Зелда се озърта покрай краката в процес на обуване и закачалки с дрехите в процес на разгъване, покрай презрамките на сутиени в процес на наместване. Графикът не е единствената причина да се задържи тук. Чака Елайза, за да могат заедно да почакат автобуса — чакане да почака още, историята на нейния живот. Признанието я кара да се чувства жалка. Последният човек, за когото Елайза мисли напоследък, е Зелда. Графикът избледнява пред очите й, докато най-голямото непопълнено поле за тази нощ се оказва приятелката й. Къде ли е тя? Не си е свалила униформата. Което значи, че още е в „Окам“. Зелда се изправя, а контролният списък се изхлузва на пода.

О, боже. Това момиче се е забъркало в някоя каша!

8

Гласът на Матроната кънти в главата й. Глупаво момиченце! Елайза забавя ход, за да пропусне двама дърдорковци от дневната, които се мъкнат към края на коридора. Никога не изпълняваш нареждания, нищо чудно, че всички момичета те мразят! Ето: вече е сама. Тя се примъква до вратата на Ф-1 и пъха картата си. Някой ден ще те хвана да крадеш или да лъжеш и ще те изхвърля на студа! Ключалката се задейства и тя отваря вратата — безумна постъпка в този час. Няма да имаш друг избор, освен да продаваш тялото си, безсрамница такава! Елайза се пъха вътре, затваря вратата, обляга гръб на нея и се вслушва за стъпки, а пърхащите й от страх мисли я замерват с кошмарни спомени за Матроната, изритала дребната Млък по стълбите само за да я хване Дейвид Флеминг.

„Окам“ се пука по шевовете от утринните си служители. Опасно време за посещение от страна на Елайза, но тя не може да се сдържи, трябва да го види, да се увери, че той е добре. Трудно е обаче да различи каквото и да е — Ф-1 грее цялата, светлините са усилени до същата степен като през нощта, когато докараха цистерната на създанието. Елайза присвива очи и се олюлява, но въпреки всичко се усмихва. Само бързо посещение, което да го увери, че не го е забравила, да му даде знак, че й липсва, да я озари с топлота, когато прави знак за Е-Л-А-Й-З-А, да повдигне духа му с яйце. Тя вади яйцето от джоба си и се втурва напред, а краката й си припомнят как се танцува.

Чува го, преди да го види. Като китова песен, високочестотният звук подминава ушите й, за да се стегне като тел около гърдите й. Елайза се заковава на място — спира телом, не диша, сърцето й не бие. Яйцето се изплъзва от шепата й и тупва меко на крака й, след което се поклаща през локви вода, останали от схватка. Съществото не е нито в басейна, нито в цистерната, стои на колене в средата на лабораторията, а металните му окови са закачени за бетонен стълб. Хирургическа лампа на подвижно рамо го залива с волтаж и Елайза надушва солената му сухота — като риба, оставена на кея да се разваля. Бляскавите му люспи са посивели и помътнели. Елегантността на стойката му във водата е изкривена от суровите гънки на принудителното присвиване. Гърдите му хъркат като на задавен от храчки старец, а хрилете пърхат, сякаш напъват срещу затискаща ги тежест, всяко отваряне разкрива разранена червенина.

Съществото извръща глава. От зейналата му уста капят лиги. Поглежда Елайза. Очите му — също като люспите — са покрити с лепкава слуз и през него цветът им трудно се познава, но няма начин да се сбърка жеста, който то прави с ръце, свити, при все че са във вериги. Два показалеца, насочени настоятелно към вратата. Този знак Елайза познава добре: „Върви“.

Жестът също така — нарочно или случайно — привлича погледа й към един стол близо до бетонния стълб. Тя не е сигурна как не го е забелязала преди — толкова ярко нещо в сивотата на лабораторията. На седалката е поставено отворено пакетче със зелени бонбони.

9

Зелда работи от много години в „Окам“, но нито веднъж досега не е минавала по коридорите на базата в цивилно облекло. Работната й престилка, оказва се, е като магическо наметало — без нея я забелязват. Прозяващи се учени и пристигащият обслужващ персонал я виждат по начин, който я залива с непредвидена топлина, преди да я прониже ледената шушулка на страха. Роклята й на цветя, която навсякъде другаде би изглеждала модерна, е неприемлива в царството на белите престилки и сивите униформи. Тя прикрива колкото се може повече от нея с чантата си и се втурва напред. Хаосът покрай смяната на смените ще продължи още няколко минути — достатъчно да намери Елайза и да й се скара едно хубаво.

Зелда изприпква покрай поредния ъгъл и сварва Ричард Стрикланд на излизане от кабинета му с охранителните монитори. Той се олюлява, все едно слиза от лодка. Зелда познава този тип нестабилна стъпка. Виждала я е при Брустър, преди да спре да пие. И у баща си, в плен на деменцията. И у чичо си, докато къщата му гореше зад гърба му. Стрикланд се изправя и разтрива очи, май са залепнали от гурели. Дали е спал тук? Военният затваря вратата зад гърба си и Зелда се присвива при трясъка на метал на пода. Издава го оранжевият остен за говеда. Стрикланд го влачи след себе си като сопа на пещерен човек.

Не забелязва чистачката. Тя се съмнява, че в момента военният обръща внимание на каквото и да е. Тежко се помъква в другата посока — благословия, само дето Зелда знае накъде е тръгнал и точно към същото място се е упътила и тя. Преглежда картата на базата в главата си. Подземното ниво е квадратно, така че има и противоположен път към Ф-1. Но е двойно по-дълъг, никога няма да стигне преди врага. Стрикланд се олюлява, обляга длан на стената, за да си върне равновесието и съска от болката в пръстите си. Бавен е. Може би тя ще успее да го надбяга? Само да можеше да изкашля страха, който задавя дробовете й и да накара краката си да…

Вече се движи, размахва ръце. Подминава столова, пълна с аромати — не претоплени от автомата храни, а истинска, готвена закуска. Блъска се в бяла жена, която си слага мрежичка за коса и получава сурово цъкане с език вместо скарване. Секретарки, уведомени от тропането на обувките й, показват глави от стаята с фотокопирната машина. След това ето ти и проблем: задръстване при амфитеатъра на „Окам“, залата толкова рядко е отворена нощно време, че Зелда е пропуснала да я включи в сметките си. Учените влизат вътре, може би да гледат някаква дисекция, макар че според опитната чистачка е също толкова вероятно да им прожектират и хорър филм, може би дори онзи, в който в момента живее, глутница белопрестилчести чудовища, които отстъпват от едрото й тяло и пръскащите от нея капки пот.

Те затрудняват движението й. Учените винаги така правят, нали? Принудена е да употреби раменете си срещу внезапно инертните им тела, като мърмори „Извинете“ и „Много съжалявам!“, докато се промъква към отсрещната страна и се втурва нататък, и се мъчи да пренебрегне смеха, предизвикан от задните й части. Наистина съжалява, така си мисли, и няма извинение. Сърцето й громоли. Не успява да си поеме дъх. Благодарение само на инерцията взема втория ъгъл и вижда в далечния му край, запътен в нейна посока, Стрикланд.

Зелда е забелязана. Да се обърне сега ще означава да признае, че прави нещо нередно. Какво друго може да стори? Тръгва право към него. Това е най-дръзкото нещо, което някога е правила. Сърцето й блъска в ребрата като хандбална топка. Как диша е загадка, в играта са се включили незнайни за нея мускули. Стрикланд я зяпа като привидение и вдига остена за говеда — лош знак, макар че поне вече не го тътри по плочките.

И двамата спират пред Ф-1. Между тежкото поемане на дъх Зелда пробутва и поздрав.

— О, здравейте, мистър Стрикланд!

Той я зяпа със стъклен поглед. Нито следа от разпознаване, макар че я е срещал два пъти. Лицето му е хлътнало и изглежда зловещо. По долната му устна са полепнали останки от някаква пудра. Той зарязва с презрително изпухтяване проучването на лицето на чистачката.

— Къде ти е униформата?

Ето един човек, който знае как да реже: забиваш ножа и то дълбоко. С вдъхновението на смъртник Зелда вдига единствения предмет, който носи.

— Забравих си чантата.

Стрикланд присвива очи:

— Мисис Брустър.

— Да, сър. Само дето съм мисис Фулър.

Той кима, но не изглежда убеден. Всъщност изглежда напълно объркан. И преди Зелда е била свидетел на подобно явление у бели, непривични към оставането насаме с чернокожи: мъжът не знае къде да я гледа, все едно смята за срамно самото й съществуване. Заради това фъфли — гласът му е твърде тих, за да се чуе във Ф-1. Ако Зелда иска да предупреди Елайза, трябва да използва неудобството на Стрикланд и да го задържи зает колкото се може по-дълго и колкото се може по-шумно.

— Я да ви подпитам, мистър Стрикланд — говори весело, за да прикрие треперенето си. — Как са онез ваши пръсти?

Той се мръщи, после поглежда превръзката на лявата си ръка.

— Не знам.

— Дават ли ви нещо за болката, а? Моичкият Брустър веднъж си счупи ръката в „Бетълхем Стийл“ и докторът направо го беше упоил.

Стрикланд прави гримаса — има защо: тя крещи. Зелда не се интересува от отговора му, макар че жадното пробягване на езика му по бялата пудра й подсказва всичко необходимо. Той преглъща на сухо и независимо дали това е лекарство с рецепта, или плацебо, гърбът му видимо се изправя, а глазираните му стъклени очи се проясняват и се присвиват зловещо.

— Зелда Д. Фулър — хрипти Стрикланд. — Д от Дилайла.

Зелда потреперва.

— Как е… — Внезапно е загубила всякакви способности да мисли. — Как е жена ви, мистър Стрикланд? — Няма си най-малка представа какви ги дрънка. — Как приема съпругата ви…

— Ти си нощна смяна — ръмжи събеседникът й, сякаш това е най-лошото, което тя би могла да бъде — по-лошо от всичко друго, с което по презумпция я свързва. — Взела си си чантата. Върви си вкъщи.

Стрикланд вади картата от задния си джоб все едно е кинжал. Забива я в ключалката. Зелда се мъчи да довърши въпроса си, да избълва още нещо весело за жена му, да прояви достатъчно любезност и да принуди Ричард Стрикланд да отговори, но той вече е потънал в обичайния си унес и гледа през нея — жена, която почти не съществува — и дори е прекрачил прага на Ф-1, а остенът за говеда издрънчава по бравата — последно предупреждение, или поне Зелда така се надява, за Елайза, независимо къде е тя.

10

Мамка му колко е светло! Все едно шевни игли се забиват в очите му! Ричард би предпочел да се юрне обратно към затъмнения си кабинет, да стисне очи под мекото сиво одеяло на сиянието на охранителните си монитори. Това е инстинкт, пробуден от страха. Тук е с причина. Време е да се намеси, да се изправи лице в лице с Деуш Бранкя, да застави Хофстетлър да завърши експериментите си. Не, не Деуш Бранкя. Придобивката, той не е нищо повече. Защо е започнал да мисли за него пак като за Деуш Бранкя? Трябва да спре с това. Доброто старо алабамскоу поздравчи, професионалният електрически остен „Фарм Мастър 30“, е дълъг и прав в дланта му — перило, което го извежда от омаята на опиатите обратно в истинския свят.

Двама от ВП са му помогнали да извадят придобивката от цистерната и да я оковат на стълба и не е загубен нито един пръст. ВП-тата няма да продумат за случката. Той е техният шеф. Пратил ги е да си събират нещата след това, само за да открие, че е оставил поздравчито в кабинета си. В кабинета, в чекмеджето на бюрото, са хапчетата. Съвпадение. Не е зарязал остена за говеда там нарочно. Честна дума.

Мисли си за притеснителния доклад на Лейни как е хванала Тими да реже гущер. Стрикланд ни най-малко не се е притеснил от него. Ха-ха, даже се е възгордял. Трябва да вземе урок от собственото си синче. Кога за последно е бил насаме с този гущер? Ще трябва да се върне много назад, чак в Амазония, стиснал харпунния пистолет в сумрачната лагуна, обкръжена от маймунски крясъци. Деуш Бранкя — придобивката — е накиснат в ротенон и посяга към него с две ръце. Все едно са равни. Само каква арогантност! Каква обида!

А виж го сега! Разполага с ясна, чиста линия на видимост към страданията му. Прегърбен на окървавените си колене, които не са предвидени да носят тежестта му толкова време. Кърви от разчоплени рани. Участъци от отвратителната му анатомия се подуват и пулсират за въздух. Стрикланд вдига поздравчито и го размахва. Деуш Бранкя надига ципестите си шипове.

— О — казва Ричард. — Значи помниш?

Наслаждава се на изтропването на токовете си, докато обикаля стълба. Миговете, предшестващи мъчението, винаги са най-чувствени. Привкусът на страх. Болката на две тела, държани разделени, преди неизбежния сблъсък. Във въображението на жертвата дават плод действия, много по-креативни, отколкото на Стрикланд му стига търпението да сътвори. Лейни не би разбрала такъв тип подготвителни игрички, но ще ги проумее всеки войник, изпитвал треска за кръв. Стрикланд си представя окървавената шия на жена си. Чудесен, съживяващ образ. Вади зелен бонбон от плика, засмуква го и си представя, че острият му привкус е като този на кръвта.

Когато го схрусква, хрущенето му разбива тъпанчетата. Елайза Еспозито трябва да е единствената останала на света точка на тишина. Неговата собствена е изядена от маймуните, които са се завърнали. Дърдорят иззад охранителните монитори. Крещят изпод бюрото му. И пищят. Разбира се, че пищят. Когато се опитва да мисли. Когато се опитва да спи. Когато се старае да кима по време на досадните дневни отчети за семейството си. Маймуните искат да възседне отново трона на Бога на джунглата. Докато не го стори, няма да спрат с крясъците.

Така че Ричард се предава. Само малко. Просто да види дали ще омекнат, само на косъм отстъпва. Ню-ню. Поздравчито? Е, ами че то изобщо не е остен за говеда. Това е едно от мачететата на „храбрите индианци“. Маймуните се кикотят. Харесва им. Стрикланд също открива, че му харесва. Залюлява мачетето като махало, представя си как сече през сплетените корени на някой капок[1].

Деуш Бранкя реагира на жеста му, дърпа веригите си в гърча на риба, която си мислил за мъртва. Хрилете му бухват, като разширяват двойно главата. Глупав животински номер. Не работи при хората. Нито при боговете.

Стрикланд щраква едно копче. Мачетето в ръката му забръмчава.

[1] Ceiba pentandra, тропическо дърво, от чиито плодове се добива подобно на памук вещество, заради което го наричат капок и памуково копринено дърво. Бил е свещен за маите. ↑

11

С нагънати в твърда метална кутия крайници, закачена на едната панта коса и ожулено и кървящо коляно, Елайза въпреки всичко не чувства болка. Само страх, който извира от вътрешностите й като могъща прашна буря и гняв, ковящ черепа й в нова форма с широко, дебело чело и извити рога. Ще изскочи от тази кутия и с новите си животински копита ще нападне този ужасен човек, ако ще да я убие междувременно — на всичко е готова, само да спаси любимото си създание.

Елайза първоначално не успя да идентифицира гласовете, но във Ф-1 всички човешки тонове означаваха неприятности, ето защо тя влезе в ролята на мишле и си потърси дупка, в която да се намуши. Не Стрикланд видя първоначално през отворената врата, а Зелда, чиято ежедневна рокля бе шарена като яркочервен сватбен воал. Зелда се бе опитвала да предупреди приятелката си, която се почувства длъжна да уважи поетия риск. Пъхна се в един медицински шкаф, като си удари коленете достатъчно силно да й потекат сълзи. Като всичко във Ф-1, и шкафът е на колелца и започна да се движи. Тя подаде ръка и притисна длан към пода вместо спирачка.

И ето го сега Стрикланд, обикаля на десет фута от Елайза — твърде близо, за да затвори тя скърцащата вратичка на шкафа. Чистачката се спотайва, скрита само от сенките, мъчи се да потисне дишането си. Гърдите и лявото й ухо са притиснати към пода на шкафа и тя долавя през тънката ламарина туптенето на сърцето си.

Не мърдай, казва си.

Втурни се, нападни, казва си.

Стрикланд върти остена с лекотата на спортист. Прави странично премятане и после го забива в подмишницата на създанието. Проблясват две златни светлинки и тялото на жертвата се свива, люспите се надигат по гърчещите се мускули, торсът се извива колкото е възможно по-надалеч от Стрикланд — броени инчове. Елайза не пищи само защото не може. Въпреки това закрива устата си с длан и забива пръсти в бузите си. В човешкия свят рано или късно те удря ток, но тя не си представя подобно нещо да е сполитало съществото на свобода. То ще си мисли, че това е черна магия, светкавица, хвърлена от отмъстителен бог.

Стрикланд изглежда измъчен и отчаян. Тежко минава зад колоната. Там, извън полезрението на съществото, си сваля блейзъра, сгъва го като човек, комуто никога не се е налагало да прибира собственото си пране, оставя го до плика с бонбоните. Прилича на змия, която си сваля кожата и Елайза се задавя от страх. Бялата риза отдолу е пожълтяла от пот и по нея има, както й се струва, петна от храна. Няма вид да са я гладили наскоро.

— Имам да ти кажа някои гадории — мърмори Стрикланд.

Плъзга остена по ранената си ръка като играч на поло, така се прицелва в основата на врата на създанието. Елайза е наясно, че ръцете й правят знаци в тъмното: Спри! Спри! Стрикланд нанася удара си; пръскат искри и създанието се блъска в бетонната колона. То замаяно люлее глава, люспите на челото му са начупени и лъщят от кръв. За Елайза са като прелестни сребърни монети, потопени в червено мастило. Хрилете му пърхат, объркани от електрическия удар, и пленникът издава делфинско стенание. Стрикланд клати глава с отвращение.

— Защо трябва да причиняваш толкова неприятности? Да ни водиш до ада и обратно. Знаеше, че сме дошли. Надушваше ни, точно както и ние те надушвахме. Седемнайсет месеца. Хофстетлър твърди, че си наистина стар. Може би за теб това изгубено време е само капка спрямо кофа. Е, ще ти кажа едно. Тези седемнайсет месеца — те ме съсипаха. Собствената ми жена ме гледа в очите, все едно не ме познава. Като се прибера у дома, момиченцето ми бяга в обратна посока. Старая се, мамка му, старая се, но…

Той рита един шкаф, двойник на този, в който се крие Елайза, и вдлъбва вратата му точно там, където в другия се намира главата й. Обръща една маса. Навред летят медицински инструменти. Елайза се сгушва още по-плътно. Стрикланд разтрива лице със свободната си ръка и превръзката се размотава, а в по-долните й пластове се виждат концентрични кафяви кръгове от кръв, както и петно в жълто. И тъмен кръг. Сватбената халка, която му е върнала. Той я е нахлузил отново, право върху пришития си пръст. На Елайза и бездруго й е лошо, но сега й става още по-зле.

— Изрових те от джунглата, все едно вадя жило от рамото си. Сега получаваш горещи вани и басейни. А за мен какво остава? Къща, която с нищо не се различава от джунглата? Семейство, което не е по-дружелюбно от онези племена, които се шибат в шибаните си селца? По твоя вина е! Всичко е по твоя шибана вина!

Стрикланд ръга с остена като с шпага и пуска огън по раните на създанието, след това замахва, за да го удари отново. Елайза забелязва един от белезите да се цепи, люспестата плът се обелва от кървавия мускул. Лабораторията се пълни със смрад от дим и цвърчаща кръв, а скритата чистачка заравя устни в свивката на лакътя си, докато стомахът й се обръща. Така не вижда втория ритник срещу шкаф, само чува дрънченето му като комплект барабани, запратени надолу по стълбище. Собственото й скривалище, осъзнава тя, е следващо по разрушителния път на Стрикланд.

Тя наднича от шкафа и открива, че достатъчно близо да подуши смрадта на лунатика, е опакото на краката на военния, с панталони, намачкани от спане в тях и опръскани със засъхнало кафе и прясна кръв. Ако имаше нож, мисли си трескаво Елайза, би могла да среже ахилеса му или да го наръга в артерията в прасеца — зловещо свирепи действия, каквито никога досега не са й хрумвали. Какво й става? Струва й се, че знае, при все мрачната ирония — връхлетяла я е любов.

— Ще си платиш за това — ръмжи Стрикланд. — За всичко!

Чува се бръмченето на поздравчито и се разнася адски мирис на горещ метал, а той се дърпа и остенът се удря в шкафа на Елайза — случайно, но с оглушителен трясък. Тя стиска зъби, скована от ужас, и гледа как Стрикланд го вдига като копие на рицар и галопира право към очите на съществото, тези доскорошни маяци от бляскаво злато, които са се превърнали в плоски млечни копчета. Елайза си го представя съвсем ясно през вибрациите на шкафа: остенът пронизва око, напълва мозъка на създанието с електричество и слага край на чудото на живота му, а тя, бавна точно както Матроната я обвиняваше, не прави нищо.

Кракът на Стрикланд се хлъзва върху нещо дребно. То се завърта и излита в подигравателна дъга. Той се олюлява, за малко да се препъне и след това спира, за да гледа как забавя ход и предметът. Мърмори, навежда се и го вдига. Оказва се свареното яйце, което Елайза е изтървала при вида на окованото създание — крехка дреболия с ядрен потенциал.

12

Флеминг предлага да проверят Ф-1 за изчезналия Стрикланд. Хофстетлър се мръщи, като заявява, че военният няма работа там, но секунди след като влиза в лабораторията след шефа на персонала, вижда прегърбения като човекоподобна маймуна Стрикланд да обикаля около центъра на залата. Хофстетлър се чувства наивен досущ като при пристигането си в Балтимор, въплъщение на глупавия професор, запратен в реалния свят, който размества правилата, както счете за най-добре. Девонеца е на пода. Хофстетлър не е бил уведомен, че създанието е извадено от цистерната — ето защо, последовател на правила до самото дъно на душата си, е вярвал в невъзможността на това събитие.

Дори Флеминг, още на път през лабораторията, е достатъчно умен да заподозре някаква двойна игра. Поздравява:

— Добро утро, Ричард. Не си спомням тази процедура в графика?

Стрикланд оставя някакъв предмет да се плъзне от ръката му на пода. Флеминг не го ли вижда? Това е остенът, любимото оръжие на този негодник, и сърцето на Хофстетлър се разтуптява. Стъпва на пръсти като дете, опитва се да се увери, че създанието е добре. Изглежда Стрикланд държи нещо в ранената си ръка, но е по-малко от шепата му. Досега ученият е бил просто притеснен; вече е ужасен. Не е срещал никога човек като този военен, така непредвидим в действията на и бездруго безумната си порода.

— Стандартна мисия — казва Стрикланд. — Дисциплинарна.

Хофстетлър се забързва, подминава Флеминг, бузите му се зачервяват под горещия лъч на подигравателната гримаса на Стрикланд. Дори и да си поставя дисциплинарни задачи — човекът изгуби два пръста все пак — те не са стандартни. Няма нищо стандартно в това! Девонеца е в ужасно състояние. Ръбците върху първоначалната рана от харпуна са се разцепили и навред зеят нови рани — кърви от подмишницата, от основата на врата, от челото. От посивелите му устни висят лепкави лиги, достатъчно дълги да докоснат кашата от кръв, солена вода и люспи, в която е коленичил. Хофстетлър прикляка до Девонеца без страх — той е окован здраво, а и освен това едва му стигат силите да диша, да не говорим да разтвори вторичната си челюст. Опипва раните му. Кръвта под пръстите му е гъста и тъмна. Нуждае се от марля, от лейкопласт, от помощ — от толкова много помощ!

Флеминг си прочиства гърлото и Хофстетлър си мисли: Да, моля ви, намесете се, спрете го, той няма да ме послуша!

Но онова, което излиза от устата на Дейвид е толкова далеч от скастряне, колкото ученият може да си представи.

— Нямахме намерение да прекъсваме закуската ви.

Само твърдение толкова безумно може да накара Хофстетлър да отклони очи от осакатения Девонец. Стрикланд свежда очи като момченце, хванато да краде бонбони, и отваря лявата си шепа, за да покаже едно бяло яйце. Известно време го гледа — умува върху възможното му значение, но по мнението на Хофстетлър яйцето е твърде крехко, за да бъде разбрано от звяр като Стрикланд, твърде натоварено със смисъл и твърде символично като деликатно нахлуване на живота. Военният свива рамене и пуска яйцето в коша за боклук. За него то няма значение.

За учения е точно обратното. Не е забравил — и никога няма да забрави — как тихата чистачка държи точно такова яйце в ръка, докато танцува пред цистерната на Девонеца.

Хофстетлър полека завърта глава, сякаш просто разглежда Ф-1. Вратните му прешлени скърцат и се опитват да го издадат. Той стрелка с поглед всяко възможно скривалище. Под бюрата. Зад цистерната. Дори в басейна. Нужни са му десет секунди да открие Елайза Еспозито, ококорена и стиснала зъби, съвсем ясно различима зад вратичка на шкаф. Собственото й тяло му пречи да се затвори.

Гърлото на Хофстетлър е стегнато от примката на кипналата кръв. Гледа Елайза в очите, след това примигва веднъж — универсалният, както се надява, знак за „запази спокойствие“ — макар да знае много добре, че паниката е преобладаващата емоция. Няма начин да познае какво ще се случи, ако заловят тази жена. Това не е кражба на тоалетна хартия от компанията. Нощна смяна като нея? Заловена от някой като Ричард Стрикланд? Тя може просто да изчезне в мъглите…

Елайза е станала критично важна за опазването на живота на Девонеца. Може би дори още повече, предвид новите му контузии. Хофстетлър трябва да отвлече вниманието на Стрикланд. Обръща се отново към пленника си. Опасността за чистачката е теоретична; но страданията на този отделен организъм са истински и зловещи — и може и да го довършат, ако Хофстетлър не успее да го върне в лечебната вода на цистерната или басейна. Веднага.

Разкрещява се:

— Не можете да правите такива неща!

И Стрикланд, и Флеминг са започнали да говорят, но сега изведнъж млъкват и оставят лабораторията да тъне в тишина, нарушавана само от дишането на Девонеца.

Хофстетлър сърдито се вторачва във военния, който изглежда се наслаждава на ролята си на господар и повелител.

— Това е животно, нали така? — проточва Стрикланд. — Просто го опитомявам, нищо повече…

Хофстетлър знае какво е истински страх: изпитва го всеки път, когато пренася засекретени документи за съветските агенти. Досега обаче не е познал истински гняв, не и такъв. Всичко, което е сторил, казал или почувствал спрямо Девонеца, му се струва изкуствено, дори повърхностно. Сдърпването му с Михалков дали създанието е по-умно от куче, спора им за Уелс и Хъксли. В определен смисъл, внезапно му се прояснява, това създание във Ф-1 е ангел, който, след като е донесъл божията милост на нашия свят, набързо е бил застрелян, набоден на коркова дъска и погрешно класифициран като дявол. И като учен той също е част от всичко това. Душата му може никога да не се възстанови.

Хофстетлър скача и застава лице в лице със Стрикланд, очилата се пързалят по носа му, внезапно хлъзгав от пот. Не успява да се сдържи да не изпружи устна като сърдит мальчик[1], който се опъва на баща си. Няма да стигне доникъде със Стрикланд — никога не успява — но Флеминг е донесъл новини и Хофстетлър има предчувствие, че те могат да се окажат инструментът, нужен му да държи военния под контрол. Моли се Елайза да издържи още малко, поне няколко минути.

— Кажете му, мистър Флеминг! — настоява Хофстетлър. — Разкажете му за генерал Хойт!

Самото споменаване на името е достатъчно. Извор на задоволство за учения е гледка, която очите му не са срещали досега — бръчка на объркване се нагъва по средата на челото на Стрикланд — първо челото, а после и веждите се сбръчкват, накрая се изкривяват дори устните. Военният отстъпва крачка назад. Настъпва с пета паднал предмет, свежда очи и като че за първи път забелязва преобърнатите маси и разсипаните инструменти — хаос, който всъщност сам е създал и не може да прикрие. Прочиства си гърлото, размахва ръка в посока на разпилените вещи и когато заговаря, гласът му е писклив като на пубертетче.

— Чистачките… Те трябва… да чистят по-добре.

Флеминг също си прочиства гърлото.

— Не ми се иска да се меся в тази работа, мистър Стрикланд. Но доктор Хофстетлър е прав. Генерал Хойт ми се обади тази сутрин. Направо от Вашингтон. Помоли ме да му подготвя един документ. Да му изясня, така да се каже, разликите във философиите, които поддържате двамата с доктор Хофстетлър относно придобивката.

— Той… — гримасата на Стрикланд вече се е изгладила — … ви се е обадил?

В стегнатата усмивчица на Флеминг прозира неудобство, но има също и гордост. Отговаря:

— Обективен хроникьор. От това има нужда той. Моята задача е да събера информацията и да я представя на генерал Хойт, за да може той да вземе обосновано решение към кой курс да се придържа.

Стрикланд изглежда зле. Лицето му е пребледняло, устните са зловещо посинели. Полека килва глава като на ръждива панта, докато накрая не втренчва поглед в клипборда на Флеминг така, все едно вместо него вижда коса, която всеки момент ще замахне. Хофстетлър няма представа с какво Хойт държи Стрикланд, а и не се интересува. Съзира предимство — за него, за Девонеца, за Елайза — и се вкопчва в него.

— Като начало, Дейвид, можеш да кажеш на генерала, че аз като учен, като хуманист го моля изрично да забрани подобно поведение, едностранни решения за нараняване на придобивката без причина. Изследването ни още не е напуснало стартовата точка! Имаме да научим толкова много от това създание, а ето ви го пред нас, пребито почти до смърт, задушава се, както стоим и го гледаме. Нека преместим създанието обратно в цистерната.

Флеминг вдига клипборда си. Плъзга химикалката си по листа хартия и ето ти го, възражението на Хофстетлър е записано, при това с неизтриваемо мастило. Гърдите на учения горят от победата — дотам, че намира Елайза и я стрелва с поглед, за да й покаже, че всичко ще бъде наред, преди да се обърне отново към Стрикланд. Войникът зяпа в мастилените драскулки на Флеминг, примигва от невъобразим ужас, а челюстта му трепери.

— Ннн… — бълва той, еякулация на невербално недоволство.

Хофстетлър е енергизиран, зареден от същото силно гориво, което е свикнал да изгаря, докато изнася лекции в големи университети. Бързо, преди Стрикланд да успее да постигне по-членоразделна реч, той коленичи до съществото и посочва треперещите му хриле и хъхрещи гърди.

— Дейвид, би ли бил така любезен да запишеш това? Виж как съществото редува — съвършено и безпогрешно — два изцяло отделни дихателни механизма? Прекалено много ли е да се надяваме, че можем да повторим в лабораторни условия всичките му амфибийни функции — липидната секреция, кожното хидратиране? А дихателните емулсии? Кажете на генерал Хойт, че съм уверен как, при наличие на достатъчно време, ще успеем да формулираме заместителите за кислород, да изработим някакво приблизително съответствие на осмозната регулация…

— Пъл… — започва Стрикланд, но Флеминг прави онова, което умее най-добре — води си бележки, отдал е на Хофстетлър цялото си внимание. — Всичко това са пълни…

— Представи си, Дейвид, ако и ние успеем да дишаме, както го прави това създание, в различни атмосфери с невероятен състав и гъстота. Пътешествията в космоса — те се опростяват доста, не мислиш ли? Забрави единичните орбити, върху които работят Съветите. Представи си седмици в орбита! Месеци. Години! И това е само началото. Радиовъглеродното датиране подсказва, че това създание вероятно е на векове. Направо замайва ума.

Срам пробожда издутите от самоувереност гърди на Хофстетлър. Той казва истината, но я чувства като арсеник на езика си. В течение на два милиарда години светът е познавал мира. Само появата на пола — по-точно на мъжкарите, любители на перченето с опашки, блъскането на рога и удрянето по гърдите — е позволила на Земята да се плъзне към самоизтребление. Може би това обяснява откритието на Едуин Хъбъл, че всички познати галактики се движат в обратна на Земята посока, все едно сме цяла планета от арсеник. Същевременно ученият се утешава с мисълта, че тази сутрин всички подобни самоунижения си струват. Докато Михалков не разреши екстракция, кучетата на „Окам“ имат нужда от кости за глозгане.

— … дивотии — успява да довърши изречението си Стрикланд. — Пълни глупости! Може да кажеш на генерал Хойт, че доктор Хофстетлър — Боб — е на страната на амазонските диваци. Държи се с това чудо все едно е някакъв бог. Може и да е типично за руснаците. Ето това си запиши, Флеминг. Може би в Русия имат по-различни богове от нашите!

Гърлото на Хофстетлър се задръства от тревога; той преглъща тази твърда топка. Ричард Стрикланд няма да е първият колега, който го подценява заради предците му, но може да е първият с реална възможност да открие цялата истина. Макар че ученият никога не се е срещал с генерал Хойт и не го е виждал дори на снимка, има чувството, че вижда как силуетът му се очертава на тавана на Ф-1 — гигантски кукловод, който се наслаждава да сблъсква две от марионетките си, за да провери коя заслужава подкрепата му. Хофстетлър прикрива притеснението си, като поглежда към хъхрещото създание. Кариерата му е белязана от изблици на егото, така е, но точно такова внимание никога не е копнял да привлече.

Това обаче е и битка, от която не може да се оттегли, не и ако желае Девонеца да живее — както и Елайза Еспозито, пък и той също. Под светлината на хирургическата лампа, приклекнал в съсирващата се кръв на умиращото създание, той внезапно осъзнава, че влиянието на Девонеца над естествения свят само започва в Амазония и че смъртта му може да означава смърт на движението, преустановяване на прогреса, край на всичко и всички.

— Ключовете. — Хофстетлър дръзко протяга ръка към Стрикланд. — Трябва да го върнем незабавно във водата!

[1] Момче (рус.). ↑

13

Напоследък Ричард не може да спи. Спи колкото да не е без хич и после всичко отива по дяволите. Три сутринта е и той се дави и хъхри, а Лейни разтрива гърба му все едно е момченце, само дето той не е и това по бузите му не може да са сълзи, отблъсква ръцете й, а тя продължава да му шушне, да го пита дали го болят пръстите и няма ли да позволи на доктора да ги прегледа отново, но не, не са пръстите му и тя започва на тема, че сигурно е войната тогава, чела е за нея по списанията, как преследва мъжете, но какво може да знае тази жена за войната, как тя те изяжда, но и ти я гризеш, и какво може да знае тя за паметта, защото не изглежда възможно в очертания си от дъски за гладене и мръсни чинии живот да се е сдобила и с един спомен, подобен на онези, прогорени в ума на Стрикланд.

В сънищата си той отново е на борда на „Жозефина“, плъзга се под кинжалите на мъглата, кръвта на екипажа се стича по палубата, тишината нарушава само мъчителното жвакане на беззъбата тиня. Той насочва кораба в малка пещера, присвита като раковина, завесата от насекоми се разделя и създанието се надига, само дето не е Деуш Бранкя, а генерал Хойт, гол, розов и лъскав като гума, стиснал същия нож „Ка-Бар“[1], който му подаваше в Корея и дори му предлага същата чудовищна сделка.

Стрикланд си спомня Хойт достатъчно добре. Как обича да стои с една ръка на гърдите — да подрънква с медалите — а с другата да поглажда изпъкналото си шкембе. Притворил е очи, примигва нарядко. Лукава усмивка криволичи между пухкавите му бузи. Обаче гласът му… Спомените на Ричард за Хойт — всички заповеди, всички комплименти, всички двусмислени обяснения — са изтрити. Не е ням — не като Елайза — гласът му по-скоро е заглушен, точно както редактираните думи в писмото на генерала за Деуш Бранкя, разкъсани от черни полета. Звучат като дълги, сурови писъци и изглеждат като редакции: „●●●●● ●●●● ●●●●●●●●“.

Дори тук, в тази лаборатория, не може да си представи как Флеминг би разбрал тези безсмислени писъци на Хойт. Стрикланд чувства слабост, каквато не е усещал от силните жеги в Корея, дори по-ужасни от тези в Амазония. Може би Хойт е чул за пришитите пръсти. Може би смята, че неговият човек е изгубил способността си да владее положението. И ако изгуби доверието на Хойт, с какъв лост ще разполага, за да отреже веригата си и да постигне свобода? Ричард примигва мъчително, озърта се и му се струва, че вижда зелени лиани да се усукват през вентилационните решетки, а от електрическите контакти да се подават зелени листенца. Дали е от обезболяващите? Или е истинско? Ако не може да сложи край на този експеримент, Деуш Бранкя ще победи и е възможно целият град да се превърне в друга Амазония. Стрикланд, семейството му и цял Балтимор ще заседнат вътре.

Той свива юмрук, наясно какво ще последва. Болката се надига като горещ, гъст сироп — от инфектираните му пръсти нагоре по ръката и чак до сърцето. Пред очите му плува чернота, после те се фокусират с яснота като за buchité. Хофстетлър още стои с длан, подложена за ключовете. Освен това продължава да говори — за ползите от условията, подобрени от специализираното осветление и непрестанните записи от джунглата. Обещава да осигури на Флеминг таблици и данни, които да прати на генерал Хойт веднага щом настанят горкото страдащо създание обратно в удобната му цистерна. Стрикланд си поема дъх. Време е да влезе в бой. И то веднага.

Той се изсмива. Достатъчно грубо да прекъсне Хофстетлър.

— Данни — казва Стрикланд. — Имаш предвид, че когато натракаш нещо на страницата, то внезапно става вярно, нали?

Гърлото на Хофстетлър — това меко, лесно за смазване местенце — подскача насред думата. Отпуска длан и Стрикланд е доволен от гледката. Всъщност тя го изпълва с топлина и надежда. Дали в ушите му не кънтят доволните редакции на Хойт? Струва му се, че нежно свистят от вентилационните отвори на компютъра: „●●●●● ●●●● ●●●●●●●●“. Хофстетлър сигурно също ги е чул. Изприпква до цистерната да посочи един от по-специалните й циферблати.

— Двайсет и осем минути. Този хронометър следи времето, откакто цистерната е била отваряна за последно. Границата на издръжливостта на придобивката извън вода е определена на не повече от тридесет минути. Можем да обсъждаме доклада до генерал Хойт и после. Ключовете, мистър Стрикланд! Не ме карайте да ви моля!

Само че Стрикланд иска да чуе именно молби. Той прикляка до придобивката точно където преди това е стоял Хофстетлър. Приятна поза, въпреки че Деуш Бранкя е в такива силни гърчове, че ръси люспи и те залепват чак по ризата на Стрикланд. Военният се чувства като каубой, който изучава животно от стадото си, паднало в прахоляка, с пяна на уста и изискващо милостта на куршума. Прокарва пръст по контура на тежко надигащия се гръден кош на Деуш Бранкя.

— Моля да сведете това до знанието на генерала, мистър Флеминг. Това тук не са данни. Можете да го докоснете със собствените си ръце. Виждате ли това тук по протежение на ребрата? Това е ставна връзка. Все едно сплетени пръсти. Водещата теория е, че разделя двата чифта дробове, първични и вторични. — Стрикланд повишава глас. — Правилно ли съм схванал, Боб?

— Двайсет и девет минути — обажда се Хофстетлър. — Моля ви!

— Този хрущял обаче е толкова дебел, че не можем да получим ясни рентгенови снимки. Бог знае, опитвали сме. Сигурен съм, че Боб може да ви каже колко точно пъти. Но тук е и важният факт, който генерал Хойт трябва да узнае. Ако искаме да открием какво кара това същество да мърда, няма какво да го обсъждаме. Трябва да го отворим!

— За бога! — Хофстетлър звучи точно както се полага. Гласът му пресеква от притеснение и е изтънял.

— Съветите най-вероятно и в момента обръщат Южна Америка с краката нагоре, за да си хванат на въдичката някоя от тези твари.

— Някоя ли? Няма второ такова създание в целия свят! Гарантирам ви!

— Не сте били на онзи кораб с мен, нали, Боб? Прочитането на няколко книги за реката не е същото като да я видите със собствените си очи. Безкрайни мили вода. Милионите твари в нея. Повече, отколкото може да преброи този ваш компютър, това ви го гарантирам.

Щастливи редакции пищят откъм компютъра:

„●●●●● ●●●● ●●●●●●●●“.

Стрикланд е изненадан, че никой друг не ги чува. Но не е учуден. Другите нямат военно обучение. Той самият не разбира по-високите ноти на писъка, но ги усеща в корема и в сърцето си. Навремето е бил като син на Хойт, нали? Генералът сигурно е горд да види какъв мъж е пораснал от момчето му. На Ричард чак му се налага да се пребори с напиращата в гърдите му гордост. Посяга към очите си, просто да се убеди, че са сухи. Може би ще приеме помощта на Хойт, поне малко. Но няма да падне под властта му, не и отново.

— Трийсет минути — казва Хофстетлър. — Вече ви умолявам. На колене!

Стрикланд се извръща на едната си пета. Не му стига да чуе как се моли ученият. Иска да го гледа в очите и той да запомни този момент. Хофстетлър обаче не е обърнат към него. Взира се към отсрещната стена на лабораторията, с оголени зъби и сбърчено чело, почти все едно дава знаци на четвърти човек в помещението. Стрикланд си спомня за яйцето. Не знае защо си го спомня. Но на пода имаше яйце, нали? Започва да се обръща по посока на погледа на Хофстетлър.

Създанието избухва в гъргореща кашлица. Стрикланд поглежда надолу, забравил за яйцето. Деуш Бранкя е в гърч. Люспите му се ръсят с дузини. От устата му бълбука бяла пяна. Сковава се целият, все едно е ръгнат с поздравчито или с мачетето, или какъвто там е инструментът в действителност. После припада. Отпуска се целият в оковите си. Под него бликва урина и превръща бялата пяна и червената кръв в оранжева мътилка. Стрикланд е принуден да се изправи и да се дръпне встрани. Чува Флеминг да дращи с химикалката и се надява той да не записва случващото се. Отвратително е, отвратително, не подхожда на ушите на Хойт. Точно толкова неподходящо ще е и да остави Деуш Бранкя да умре, преди Хойт да успее да си каже думата. Стрикланд изважда ключовете от джоба си и ги подмята на Хофстетлър. Учени: грам координация нямат. Въпреки писъците на редакциите Стрикланд чува как ключовете тупват на пода.

[1] Ka-Bar Knives Inc. — американска компания, производител на ножове от средата на XIX в. ↑

14

Утринна мъгла, цигарен дим, очите му са уморени: през такъв саван Джайлс я забелязва от половин пресечка разстояние. Никой не върви като Елайза. Той изтърсва пепелта от цигарата си на пожарния изход и се обляга на перилата. Блъскана от поривите на вятъра, Елайза не се превръща в острие, а по-скоро в юмрук — приведена, тя си пробива път край фантомни врагове, сплела ръце с невидими кохорти ръгбисти. Краката й обаче пристъпват на различна равнина, предприемат дълги, умели танцови крачки в обувки, достатъчно ярки да вдъхнат блестящ живот на погребалното сиво на квартала. Обувките за Елайза са, както Джайлс осъзнава, онова, което е за него кожената папка портфолио.

Той смачква фаса и се прибира вътре. Станал е рано, взел е душ и е закусил за жизненоважното си повторно посещение в „Клайн и Сандърс“. Прогонва една от котките от черепа Анджей и сваля тупето. Застава пред огледалото в банята и го центрира, намества го и го сресва. Не изглежда убедително като едно време. Не, самото тупе не се е променило. Джайлс е виновен. Просто на човек на неговата възраст не му отива да има такава гъста грива. Как обаче да се откаже от преструвката точно сега? На външния свят ще му се струва, че е бил скалпиран! От друга страна — какъв ти външен свят? Художникът се взира в спаружената вкаменелост в огледалото и се чуди как е попаднал в такова противоречие — човек, когото никой не поглежда, се тревожи за външния си вид.

Стряска го почукване по входната врата. Пресича бързо апартамента и си гледа часовника. Вчера е предупредил Елайза, че има среща тази сутрин, но тя не му е отговорила. Напоследък е все умислена; Джайлс, обезсърчен от спомените си, внезапно се притеснява, че тя крие нещо ужасно, някой нелечим рак например. Чукането е трескаво.

Преди той да стигне до вратата, Елайза вече е влязла и смъква от главата си барета, изпод която щръкват наелектризирани кичури. Джайлс си поотдъхва. Безцеремонното нахълтване е тяхна утвърдена традиция и при все нощния начин на живот на Елайза и скромното меню на минималната заплата, бузите й са така зачервени, че художникът е споходен от възторг. При същото ниво на вложени усилия неговото лице би било бяло като чаршаф.

— Кипим от живот тази сутрин, така ли? — пита той.

Тя не отговаря на тази забележка, а направо рикошира от стените, дръзко ръкомаха на езика на глухонемите така, че разлюлява колоните от стари картини. Джайлс вдига пръст за минута търпение и затваря вратата, за да не избяга топлото. Когато се връща, Елайза още се вихри. Дясната й ръка прави вълничка — „риба“ мисли си той — и тя се сгушва в… „огнище“, мисли той; не, „скелет“, не, „същество“! — и след това същото движение, но кръгово — „капан“, мисли той, или нещо подобно, макар че вероятно бърка, понеже Елайза бръщолеви твърде бързо. Джайлс вдига и двете си ръце.

— Миг мълчание, умолявам те!

Елайза присвива глава като костенурка, гледа го сърдито като скастрено дете и разтваря двата си треперещи юмрука — не е специфична дума, просто универсалният знак за разочарование.

— Първо да се изясним — обявява Джайлс. — Загазила ли си? Пострадала ли си?

Тя прави знак, като че мачка буболечка: „Не“.

— Прекрасно. Мога ли да ти предложа „Корнфлейкс“? Изял съм само половин паница. Опасявам се, че нервите ми са опънати.

Елайза се мръщи. Сковано прави знака за „риба“.

— Скъпа, казах ти снощи, имам среща. Вече съм с единия крак прекрачил през прага. Какъв е този внезапен апетит за риба? Не ми казвай, че си бременна!

Елайза скрива лицето си в шепи и сърцето на Джайлс пада в петите. Нима шегата му е разплакала горкото момиче, самичко от деня, когато я е видял за първи път? Гърбът й потръпва — но това е изхълцване от смях. Когато тя вдига глава, очите й са още ококорени, но започва да я клати като че от неверие в нещо абсурдно, което той тепърва предстои да узнае. Елайза издишва, за да се успокои, разтръсква длани, сякаш горят, и за първи път поглежда Джайлс право в очите. След секунда устата й се извива надясно. Джайлс простенва.

— Храна между зъбите ми — гадае той. — Не, тупето ми е, нали? Съвсем съм го изкривил… Е, ти ми разби вратата, преди да успея да…

Елайза посяга и изтръсква няколко букови листа и от велуреното му сако и от пуловера му — остатък от някогашна буря. След това обръща папийонката му на сто и осемдесет градуса. И накрая го потупва по слепоочието, където косата и тупето се срещат, макар че това му изглежда повече като ласка, отколкото като грижа за външния вид. Тя отстъпва назад и прави знака за „хубавец“. Джайлс въздиша. Ето ти жена, на която не може да се разчита да му казва неукрасената истина.

— Колкото и да ми се иска да бъда добросъвестна маймунка и в отговор да ти преровя козината за бълхи, предстои ми вече споменатата среща. Желаеш ли да ми кажеш нещо, преди да тръгна?

Елайза го измерва с кисел поглед и вдига и двете си ръце в знак, че следва по-дълго изказване. Джайлс изпъва гръб като студент на устен изпит. Има предчувствие, че съседката му няма да реагира добре, ако точно сега се усмихне, така че скрива усмивката под мустака си. Най-силният му страх, който нараства година след година е, че той — отхвърленият, неутвърдил се така наречен художник — и ужасният му полк малоумни котки носят вината за спирането на потенциала на Елайза. Би могъл да подобри живота й, като просто се изнесе и намери някаква скучна сбирщина старци, които да го вземат под крилото си. В такъв случай Елайза ще бъде принудена да потърси хора, които биха могли да разширят кръгозора й, вместо да го ограничават. Стига само Джайлс да е в състояние да понесе мъката от загубата й…

Тя говори със знаци бавно, с преувеличено старание и много сдържано.

Риба. Човек. Клетка. О-К-А-М.

— Престараваш се — обявява Джайлс. — Може и малко по-бързо.

Следва разказ, потресаващ като монолог на Милтън, рецитиран от дръзко хлапе от детската градина. Напълно е изчезнала страстта на Елайза да търси съвършените термини. Ръцете й се сдобиват с пъргавината на краката й и разказът й се излива със симфонична яснота, при все че е изпълнен с импровизационно вълнение. Спира дъха от гледна точка на механиката и, като всяка добре разказана история, е удоволствие да се чете, макар и всеки обрат в сюжета да тласка разказа в дебрите на жанр, по-мрачен от предпочитаните от Джайлс. Известно време той си мисли, че тя му споделя измислици. След това подробностите стават твърде безпощадни, твърде ясни. Най-малкото, Елайза си вярва на всяка дума.

Рибочовек, заключен в „Окам“ измъчван и умиращ, и има нужда от спасяване.

15

Гладенето: този досаден, влажен, водещ до мускулни крампи робски труд се е превърнал в идеално прикритие за двоен живот. Ричард никога в живота си не е гладил риза. Няма представа за размера на задачата, нито дали отнема половин час или половин ден. Лейни се буди преди изгрев-слънце, на скорост отхвърля колкото се може повече задачи, изпровожда децата на училище и след това гледа през парата сутрешните новини, като разтяга гладенето, докато Ричард не излезе. С Бърни Клей се е договорила за работно време от десет до три, което й позволява спокойно да стигне до работа и после да се върне у дома, и да прикрие екзотичния аромат на прясна хартия от офиса с просташките аромати на парфюми.

Ричард заминава със стария дрънчащ „Тъндърбърд“ и Лейни сгъва дъската за гладене, която от десет минути или дори половин час се преструва, че използва. Да лъжеш съпруга си е вирус за брака, тя го знае, но не е открила правилния начин да му сподели. Не е изпитвала подобна тръпка или вълнение откога? От дните на ухажването на Ричард, когато прелестният униформен войник тъкмо се бе завърнал от Корейската война? Поне от ранните дни на ухажването — след месеците срещи, по време на които годежът стана неизбежен, тя вече бе започнала да осъзнава, че почвата под краката й не е стабилна.

Лейни не се оставя да умува върху миналото. Много елементи в сегашното й ежедневие я вълнуват, интригуват и радват, но нито един повече от бързото преобличане в костюмите за работа, които държи в готовност в дъното на гардероба си. Това е ново предизвикателство — да се обличаш за делови задачи. Тя си води бележки за облеклото на секретарките. Правила е три отделни пътешествия до „Сиърс“. Официално облекло, не ежедневно. Хубаво, но не прекалено елегантно. Ласкаещо формите, но не фриволно. Противоречащи си цели, но това е то да си жена. Лейни се е спряла на тесни и прави поли, якичките й са къдрави или с извивка, блузите — скромни и с колан.

Пътуването с автобус до работа е също толкова приятно. Да овладееш телесния етикет на обществения транспорт, да си присвоиш цяла седалка за себе си, пъхайки в обятията си дамска чанта, подредена с ефикасността на войник, и, най-хубавото, задължителният любезен контакт с погледи между нея и другите работещи жени. Те седят поотделно, но са единен и обединен фронт.

Мъжете в „Клайн и Сандърс“ — е, те са мъже. През първите седмици задните й части биват нащипвани поне по веднъж дневно, всеки път — от различен мъж, действащ с все същото нагло собственическо чувство на човек, избиращ най-хубавата скарида от бюфета. Първия път Лейни изписква. На втория стиска зъби. На петия е научила достатъчно добре озъбването на работещата жена, та да накара нарушителя да й отвърне с виновно свиване на рамене. Тя продължава да зяпа сърдито този последен наглец, достатъчно дълго да го види да се присъединява към група кикотещи се задникопляскачи. Ощипаното място гори. Цялата седмица й прилича на някакво състезание — като в гимназията.

Така че тя се е зарекла да спечели, да се докаже като нещо повече от симпатично за щипане дупе. Без съмнение същата цел са си поставили машинописките и секретарките от агенцията. Както и дамите в автобуса. Или жените, които мият подовете в лабораторията на Ричард. Без значение в какво настроение е, Лейни винаги държи главата си високо вдигната. По време на обяда заучава наизуст телефонната система. Използва гласа си с увереност, на която ден след ден постепенно започна да вярва. Щипането намалява. Мъжете се отнасят любезно с нея. След това — дори още по-приятно явление — спират с любезностите. Разчитат на нея — сърдят й се, когато обърка нещо; купуват й картички и цветя, когато им спасява кожите.

А в тази област Лейни е станала майстор. Нужни са и наука, и изкуство, за да управляваш парада от егота, които се тълпят във фоайето; важни клиенти, рекламни плейбои от телевизията, млади модели. Тя се е научила да звъни на изключени телефони и да импровизира сцени, за да впечатлява клиентите.

— Здравей, Лари, „Пепси кола“ трябваше да презапише за вторник… — Лейни го изрича по чиста интуиция. Все едно обработва Ричард, преди да го помоли за джобни. Разбира се, напоследък не му иска нищо — разполага със собствени пари. Гордее се с това и копнее да сподели тази гордост със съпруга си. Но той не би я разбрал. Ще го приеме като лична обида.

До Бърни достигна новината, че импулсивното му решение за наемане на служителка се е изплатило. Предишната седмица я е поканил на обяд. В течение на първия половин час се е държал като всички останали. Притиска я да си вземе питие за възрастни, а когато Лейни отказа, все пак й поръчва джин „Рики“. Тя отпива веднъж, колкото да го умилостиви, и той го приема като сигнал да се пресегне през масата и да положи длан върху ръката й. Тя дори усеща сватбената му халка! Издърпва ръка, но запазва усмивката си нетрепваща и студена.

Все едно е минала изпит, който и двамата не осъзнават, че се провежда. Бърни отпива от своя „Манхатън“ и алкохолът сякаш разтапя похотливостта му до свободна, безгрижна привързаност. Какво ли е усещането, пита се Лейни, да си мъж и толкова прямо да променяш намеренията си, без страх от последиците?

— Виж — казва Бърни, — поканих те на обяд, за да ти предложа работа.

— Но аз вече си имам такава.

— Да, почасова. В случая става дума за кариера. На пълен работен ден. Осем часа дневно, четирийсет часа седмично. С всички добавки. Пенсионен пакет. Цялата торта с все черешката.

— Ох, Бърни. Благодаря ти. Но нали ти казах…

— Знам какво се каниш да отговориш. Деца, училище. Нали познаваш Мелинда в счетоводството? И момичето на Чък, Барб? Има вероятно шест или седем жени, които в момента държим на същите условия. В сградата има занималня. Довеждаш децата с теб рано на работа, а специален автобус обикаля и ги развозва по училищата им като колети. „Клайн и Сандърс“ плаща за услугата.

— Но защо… — Лейни вдига своя джин „Рики“, за да успокои треперещите си пръсти и дори се пита дали да не отпие, за да овладее и пулса си. — Защо бихте сторили това за мен?

— Ами, да му се не види, Елейн, в тази лудница, намериш ли свястна служителка, заключваш я с белезници. Иначе ще се озове в „Арнолд, Карсън и Адамс“ и ще им изпее всичките ни търговски тайни! — Бърни сви рамене. — Шейсетте години сме. След още някоя година светът ще принадлежи на жените. Ще имате абсолютно всички възможности, които притежават и мъжете. Съветът ми е да се приготвиш, да заемеш позиция. Сега стоиш на сутерена. Днес си рецепционистка, но кой знае? Притежаваш нужните качества, Елейн. По-умна си от половината твърдоглавци в сградата.

Да не би да е изпила коктейла, без да забележи? Вие й се свят. За да се успокои, Лейни се заглежда покрай бастиона от кетчуп, горчица и сос за пържоли към прозореца — и вижда майка, която се бори с пазарска чанта, докато бута паянтова детска количка. Обръща се в противоположната посока, в мрака на ресторанта, и забелязва акулите в луксозни костюми да се зъбят на печални любовници, които се молят гладните погледи на мъжете да означават нещо повече от глътване на една хапка.

Лейни би могла да им гарантира, че този поглед не означава нищо. Тъкмо снощи Ричард й е разказвал, че придобивката, която бил нает да пази, приближавала края на годността си, и когато си отиде, може би семейство Стрикланд ще има възможност да си обере чукалата от Балтимор. Тук не му харесва — Лейни го е видяла с томовете на енциклопедията в скута си, да преглежда статиите за Канзас Сити, Денвър, Сиатъл. Но на нея й допада този град! Тя го смята за най-великия в света. Да бъде изкоренена от единственото място, където се чувства полезна, е същинско въплъщение на опасността да се закачиш изобщо към мъж. Ти си паразит и когато домакинът ти започне да умира — да речем, от инфекция на пръстите — с това отравя и твоето кръвообращение.

Иска й се да приеме предложението на Бърни. Умува върху него всеки ден, дори всяка минута.

Но няма ли така да каже „не“ на Ричард?

— Знаеш ли какво, вземи си помисли — заявява по време на обяда Бърни. — Офертата важи, да речем, за месец. След това, предполагам, ще трябва да наема второ момиче. Хей, хайде да ядем. Гладен съм като вълк. Даже като два вълка. И половин глутница отгоре!

16

Страхът отново връхлита Джайлс като птеродактил, стрелнал се от небесата. „Окам“ е местният Бермудски триъгълник на Балтимор и той е чувал какви ли не слухове, повечето от които завършват с подозрителна смърт или изчезването на храбрия разузнавач. Призлява му. Онова, което Елайза намеква, с много надскача способностите на двама бедняци, живеещи над рушащо се кино. Човекът-риба от халюцинацията й сигурно е нещастник, роден с физически деформации — и тя иска да го освободи?

Елайза е добър човек, но жизненият й опит е ужасяващо ограничен; неспособна е да оцени колко дълбоко протичат проломите на Червения страх в Америка. Най-разнообразни нежелани хора рискуват живота и прехраната си ежедневно, а един хомосексуален художник? Ами че това е толкова нежелан човек, че повече от това няма накъде! Не, той няма време за тези глупости. Има среща с Бърни и реклама, над която се е трудил като роб.

Джайлс се обръща, наясно, че с този жест наранява Елайза. Наранява и себе си — до точката, в която му е трудно да напъха преправеното си платно в кожената папка. Заглежда се в стената, преди да заговори — страхлива тактика, която пречи на немия събеседник да го прекъсне.

— Когато бях малък, в Херинг Рън опъна шатри един карнавал. Имаха специален експонат — цяла шатра, пълна с всевъзможни странности на природата. Сред тях и русалка. Знам, понеже платих пет цента да я видя. Сериозно съкровище за момче в онези дни, уверявам те. И знаеш ли какво представляваше тази русалка? Мъртва беше, това едно на ръка. Но и рисунките на гологърди хубавици нямаха нищо общо с мумифицираното чудовище в стъклената витрина. Представляваше маймунски гръден кош и глава, зашити към рибешка опашка. Знам го. Всеки можеше да го види. Години наред си повтарях, че е русалка, понеже бях платил пари да я видя, нали? Исках да вярвам. Хората като теб и мен имат нужда от повече вяра от другите, нали? Да, но какво беше русалката на сурова дневна светлина? Наистина какво? Креативна таксидермия. Това е то животът, Елайза. Съшити една за друга части, лишени от смисъл, от които ние, в изпълнените си с нужда умове, създаваме такива митове, каквито ни устройват. Разбираш ли ме?

Джайлс затваря папката, а щракванията на ключалките отразяват самия звук на мъдростта. Време е да тръгва, пък и, в крайна сметка, това вероятно ще е първото от много малки боцвания, с които ще залее Елайза — като ваксини. Налага си умилостивяваща усмивка и се извръща. Усмивката му замръзва от раз. Студеният поглед на момичето отново вкарва в апартамента ледения вятър отвън и художникът се прикрива от хапещия му полъх. Съседката му го засипва с поредица жестове, безапелационни като удари и бързи като езика на камшик. Джайлс не я е виждал да използва подобен тон, а някои повторени символи направо се отпечатват във въздуха, все едно фойерверки за Четвърти юли. Той се опитва да отклони очи, но Елайза отново се втурва пред погледа му, знаците й са като крошета, все едно го разтърсва за реверите.

— Не — отвръща той. — Няма да го направим.

Пороят от жестове продължава.

— Понеже е нарушение на закона, как защо! Сигурно нарушаваме закона дори само като говорим по темата!

Знаците не спират да се сипят.

— И какво като е самотен! Всички сме самотни!

Това е истина, твърде жестока за изговаряне. Джайлс се стрелва наляво. Елайза пристъпва да го блокира. Раменете им се удрят. Той усеща удара чак в зъбите си и се препъва; налага се да се подпре с длан на вратата, за да не падне. Без съмнение това е най-ужасният сблъсък между тях двамата досега, равнозначен на шамар. Сърцето на художника препуска. Целият е зачервен. И тупето му се е изместило. Потупва се по главата, за да се увери, че не е така — и само се изчервява още повече. Изведнъж се озовава на ръба на плача. Как можа всичко да се влоши толкова бързо? Чува Елайза да пъшка и осъзнава, че и той се е задъхал. Не иска да я поглежда, но все пак се обръща.

Елайза плаче, но продължава яростно да жестикулира и Джайлс просто не устоява на желанието си да не чете думите й. Простенва:

„Това е най-самотното създание, което съм виждала някога. Ха. Виждаш ли? Сама го каза. Създание. Изрод!“

Знаците й са удари с нож и крошета. Той кърви и се покрива със синини.

„Какво съм аз тогава? И аз ли съм изрод? О, моля те, Елайза! Никой не твърди подобно нещо. Съжалявам, скъпа, но наистина трябва да тръгвам!“

Следват още знаци („За него не е важно какво ми липсва“), но Джайлс отказва да повтори това твърдение на глас. С трепереща ръка напипва бравата и дърпа вратата, за да я отвори. Студеният вятър замразява единствената непролята сълза в ъгълчето на окото му. Той излиза във ветровития коридор, като улавя още едно изречение („Ако не го спася, значи го оставям да умре“), но си напомня, че някъде в града има сграда и в нея — книга със записани часове, където на днешната страница е и неговото име. Това не е измислица, а твърд факт. Прави една крачка настрани, преди да се спре и се заставя да повиши глас, за да бъде чут. Настоява:

— То дори не е човек.

Това са думи на съсипан старец, който се моли да доживее дните си в мир. Преди Джайлс да успее да извие папката си настрани и да избяга през пожарния изход, точно по време на маневрата, с крайчеца на окото си прочита отговора на Елайза и има чувството, че знаците й дамгосват гърба му, минават право през сакото, през пуловера, през блузата, мускулите, костите, достатъчно дълбоко, та думите да го болят като прясна рана по целия път до „Клайн и Сандърс“, където започват сърбящото си преобразяване в белези и тях ще е принуден да чете през остатъка от живота си:

„И НИЕ НЕ СМЕ“.

17

От Вашингтон идва вест придобивката да бъде приспана, накълцана като пържола и разпратена на проби по лаборатории из страната. Хофстетлър разполага с една седмица да приключи изследванията си. Стрикланд се обляга в креслото в кабинета си и се старае да се усмихва. Мисията е почти завършена. След края й го очаква по-добър живот. Би следвало да използва тази седмица да се отпусне. Да си потърси хоби. Да се върне там, където беше преди Амазония. Може би дори да посети доктора, за който Лейни продължава да му опява, да си прегледа пръстите. Зачерква тази идея. Само като ги погледне и се сеща за всичката гнилоч от джунглата. По-добре да ги крие под превръзките, само още малко.

Така че се прибира у дома рано. Ще изненада Тими и Тами с присъствието си, когато си дойдат. Странното е, че Лейни я няма. Той седи пред телевизора и чака. Получава се точно обратното на планираното. Чака и дъвче обезболяващи. Какъв е смисълът? Същото можеше да прави и на работа. В късния следобед жена му най-сетне си идва. Към този момент Ричард вече не знае на кой свят е. Хапчетата размазват подробностите, докато станат неразбираеми също като високочестотните заповеди на генерал Хойт: „●●●●● ●●●● ●●●●●●●●“. Стрикланд не вижда покупки в ръцете на Лейни. И роклята, която носи, също не му се струва позната. Тя очевидно се стряска да го види, след това се разсмива и казва, че утре щяла да се връща в магазина, понеже си е забравила тефтерчето.

Стрикланд е професионален наблюдател. Може да познае кой учен е левак и какъв цвят чорапи е носил Флеминг миналата сряда. Лейни дърдори прекомерно и той е наясно, че това е най-издайническият знак на всеки лъжец. Мисли си за Елайза Еспозито, за утешителното й мълчание. Тя никога не го лъже. Няма силата да го стори, нито стремежа. Лейни крие нещо. Афера ли? Ричард се надява да не е. За нейно добро, но и за негово — понеже може много да загази, когато се разправи с любовниците.

Той потиска чувствата си за през нощта. На следващата сутрин, след като децата хващат автобуса, целува Лейни за довиждане над горещата дъска за гладене и подкарва тъндърбърда към съседната пресечка. Паркира под гигантски дъб. Не е предпочитаното от него прикритие. Клоните са спаружени от липсата на дъжд. Но ще свърши работа. Изпил е четирите си хапчета на закуска, но повече няма да вземе. Има нужда да държи наблюдателните си способности наточени. Гаси двигателя. Мълчаливо се моли Лейни да не излезе на улицата пред него. Това е техният брак. Техният живот. Моля те, остани си у дома, чисти кухнята, разопаковай кашоните, занимавай се с нещо…

Петнайсет минути по-късно тя изниква на съседната пешеходна пътека, внезапно приключила с ютията. Стрикланд се гърчи от срам. Обещал й е, че неговата съпруга няма да има нужда да се вози в градски транспорт. Изтегля срама от ума си с въображаеми клещи. И двамата са давали обещания, нали? И той е човекът, нахлузил сватбената халка отново, само за да се подуе пръстът му около нея. Бори се близо минута, докато запали тъндърбърда, след това потегля и се прокрадва на една пряка разстояние зад съпругата си. Чака със запален двигател, докато дойде автобусът, а после тя се качва и той бръмчи подире й.

Автобусът сваля пътници пред плод-зеленчука. Лейни не е сред тях. Стрикланд си напомня, че добрата разузнавателна практика изисква да държиш ума си отворен. Може жена му да не харесва цените в този магазин. Когато автобусът напълно излиза от централната търговска зона, без да свали Лейни, умът на Стрикланд рязко се затваря. Ако съпругата му има някакви специални задачи за днес, разполагала е с цяла сутрин да му спомене за тях. Каквото и да прави, прави го зад гърба му. Той стиска волана толкова силно, че усеща изпукване в един от контузените си пръсти. Сигурно някой от големите черни шевове се е откъснал от гниещата плът.

И изведнъж колата умира. Няма драматична сцена на смъртно легло. Тъндърбърдът просто кашля вяло за последно и ето че Стрикланд кара по инерция. Минава на неутрално положение и се опитва да запали отново, но на мотора не му е останал и грам дъх. Автобусът се юрва в движението с шум като стенещото от болка чудовище и войникът не може да предприеме нищо по въпроса. С мъка прибира колата до бордюра през дим от двигател, много по-гъст от парата от ютията на Лейни. Единственото свободно място е пред пожарен кран. Да му се не види! Той забива скоростния лост на паркиране. Яростно излиза от колата. Втренчва се в булеварда. Колите свистят като стършели. Хората щъкат като хлебарки. Целият град е едно отровно гнездо!

Стрикланд ритва вратата на колата. Остава вдлъбнатина. Пръстите на крака му вият от болка и той подскача в кръг, като реди неспирно всичките си ругатни, слети в цялостен, вулгарен шедьовър. Накрая се спира с лице към улицата. И там забелязва нажежена до бяло огнена топка. Под нея има гигантски блюда от течен огън и гладки колела от лава. Главата му пулсира от излишната светлина. Налага се да засенчи очи, за да разбере какво гледа. Слънцето цвърчи по въртяща се емблема със земно кълбо, прозорци от пода до тавана и безконечните хромирани лайстни на представителство на „Кадилак“.

Стрикланд не си спомня как е пресякъл улицата. Но тръгва из паркинга — под гирлянди от плющящи флагчета. Покрай истинска палма. Взира се във фарове с гневно изражение, породено от V-образната решетка. Прокарва пръсти по чеширските усмивки на предните брони със стотиците им хлъзгави зъбчета. Спира пред една от колите. Залепва длани до нажежения капак. Струва му се въплъщение на силата и пъргавината. Дори увредените му пръсти се чувстват вдъхновени. Стрикланд се навежда над капака и вдишва дълбоко. Харесва му мирисът на нагорещен метал — като на пистолет, с когото току-що е стреляно.

— „Кадилак Купе де Вил“. Най-перфектната машина, създавана някога от човечеството!

Към Ричард се е присъединил търговец. Впечатление правят оредяващата му коса, ожуленото от бръснача лице, набръчканата шия. Допълнителните подробности се топят на прекомерно яркото слънце. Продавачът е напълно автоматизиран, металик като колите, които продава. Плъзга се по протежение на кадито, все едно и той се движи на обути в гуми колела, а ръбовете на панталона и ръкавите на сакото му са остри като опашни плавници. Погалва капака, а часовникът и бутонелите му са ярки като хрома.

— Четиритактов, с искрово запалване, осемцилиндров V-образен двигател. Скоростна кутия с четири скорости. От нула до шейсет ускорява за десет цяло и седем. Засечен на сто и деветнайсет по прав участък. Върви като новичка доларова банкнота, в комплект с радио на къси и дълги вълни. Качете цялата Лондонска филхармония на задната седалка. Луксозен интериор. Бяла кожа. Това тук е президентският апартамент. Не са седалки, ами дивани. Дейвънпортове. Ситита. Климатикът го бива да ви държи питието студено, но и топли достатъчно, че да е гушната на жегаво малката ви женичка.

Малката му женичка ли? Тя се клатушка нататък по пътя кой знае накъде. Оставила го е със задача в „Окам“, която е почти приключена. Независимо дали гони Лейни или самичък ще излезе от този отвратителен град, на Стрикланд ще му трябват колела да заменят незаконно паркираната бракма от другата страна на улицата. Металният човек е по-силен от него. Има ли смисъл да се бори? Възразява, само защото така се прави в автомобилните представителства, но опитът му е жалък.

— Просто разглеждах.

— Ами тогава разгледай този тук, приятел! От върха до опашката, от тук до там: осемнайсет и половина фута дължина. Това са два баскетболни стълба, единият качен върху втория. Мислиш ли, че можеш да вкараш толкова висока топка? Погледни и ширината. Ще запълни цяла лента, нали? Виж колко ниско е приклекнал, като лъв. Две цяло и три тона, толкова тежи. Изкараш ли този красавец оттук, ставаш господар на пътя, ясно и просто. Хидравлични прозорци. Хидравлични спирачки. Хидравличен волан. Хидравлични седалки. Навсякъде хидравлика. Цялата кола — изтъкана от мощ!

Това звучи добре. Такова нещо заслужава всеки американски мъж. Мощта означава уважение. Уважение от жената, от децата, от колегите, които не познават нищо по-лошо от това да ти се развали возилото на улицата. А Ричард не е такъв. Само се нуждае от начин да каже на всички да му се разкарат от пътя. Започва да се чувства по-добре. Не просто по-добре, а добре, за първи път от известно време. Смогва да събере сили за още едно възражение, макар че всеки добър търговец ще усети капитулацията в гласа му, а този тук е най-добрият на света.

— Не съм сигурен за зеления цвят — заявява Стрикланд.

От паркинга е видно, че кадилаци се произвеждат в толкова разцветки, колкото имат и обувките на Елайза Еспозито. Сиво като звезден прах. Розово като захарен памук. Червено като малина. Черно като петрол. Този тук е зелен, но не утешителното зелено на бонбоните, които Стрикланд яде. По-копринено е, зеленото на същество, което би трябвало да е умряло преди векове, ала го гледаме през застояла вода, докато плава на дъното на реката.

— Зелено ли? — обижда се продавачът. — О, не. Не, сър! Не бих ви продал зелена кола! Това, приятелю мой, е цвят „джунглово листо“.

Нещо в Стрикланд се пречупва. Продавачът му е показал пътя. Мощ: притежавал я е като Бог на джунглата. Все още я притежава. Сеща се за един от дърдорещите пастори на Лейни. Какво било първото показно на силата на Господ? Да назове нещата. Богът на джунглата също може да ги назовава. Те се превръщат в онова, което той желае от тях. Зеленото става джунглово листо. Деуш Бранкя — придобивката. Лейни Стрикланд — просто едно нищо.

Ричард се навежда да надникне в колата. След малко ще седи в нея. Но му е приятно да се закача сам със себе си. Таблото за управление има стотици циферблати и потенциометри. Като Ф-1, събрана в една предна седалка е. Стрикланд си представя как свива пръсти около него, колко лесно ще се избърше кръвта от откъснатите му пръсти от бялата кожа. Продавачът е пристъпил зад гърба му. Шепне като любовник. Цветът е специално издание. Дванайсет пласта ръчно полирана боя. Четирима от всеки пет най-успели мъже в Америка карат кадита. Забрави за ракетите, които всички изстрелват в космоса. „Спутник“ е нищо в сравнение с „Де Вил“.

— В този бизнес съм и аз — въпреки че сделката е кажи-речи подписана, Стрикланд изпитва желание да впечатли търговеца.

— Така ли? Искате ли да влезете в колата?

— Национална отбрана. Нови инициативи. Космически изследвания.

— Направо изумително. Можете да нагласяте седалката — ето, вижте сам…

— Космически апарати. Ракети. Чудеса от бъдещето.

— Бъдещето. Направо чудесно. Изглеждате като човек, който натам се е упътил.

Стрикланд си поема дълбоко дъх през носа. Не само е тръгнал към бъдещето. Той е самото бъдеще. Или поне ще бъде, щом успее да завърши задачата си на Бог от джунглата, придобивката ритне кофата, а семейните му въпроси бъдат решени и хапчетата вече не са му необходими. Той и колата му ще се слеят в едно — човек и метал, досущ като търговеца. Заварени на фабричния конвейер на бъдещето. Бъдеще, в което световните джунгли — и всички твари в тях — са модернизирани от бетон и стомана. Място, лишено от природната лудост. Място на прекъснати линии, улично осветление, светофари. Място, където кадилаци точно като този, също като него, могат да карат свободно — завинаги.

18

Всички в „Клайн и Сандърс“ се обличат като въплъщение на стила: част от работата им е да предвиждат модата. Този стар господин не носи костюм с модерна кройка. Всъщност изобщо не носи костюм. Блейзърът и панталоните му не си подхождат. Може би зрението му е виновно; той носи накривени очила с дебели стъкла, целите в пръски боя. Дори мустаците му са опръскани с нея. Папийонката му поне е чиста, макар че тази е първата, която Лейни вижда в приемната си. Има си чар обаче, също като тупето, нищо че секретарката се съмнява, че точно този чар е имал наум посетителят. Такъв сладък дядо е, че на нея й се иска да го защити от глутницата вълци, които държи зад вратата от матово стъкло.

Начаса е познала в него Джайлс Гъндерсън.

— Вие сигурно сте мис Стрикланд. — Той грейва и прави крачка напред.

По време на телефонните му обаждания — а те не са били малко — винаги я е наричал „мис Стрикланд“, а не „мила“, нито „захарче“. Заради любезните му, упорити запитвания за най-обикновена среща с Бърни мистър Гъндерсън е станал любимият посетител на свободна практика на Лейни — и същевременно най-отблъскващият. Харесва го, понеже да си говори с него е все едно да разговаря с милия дядо, какъвто никога не е имала. Но и хич не го харесва, защото работата й е да предава скалъпените извинения на Бърни и да си държи извиненията зад зъбите, когато чува пукнатините в достойнството на мистър Гъндерсън направо да пращят по телефона.

Той посяга да й стисне ръка — необичаен жест.

— О, женена сте. През цялото това време е трябвало да казвам „мисис Стрикланд“! Колко грубо от моя страна!

— Напротив, много мило! — Истината е, че й харесва, точно както й допада и всички да я наричат Елейн. — А вие сигурно сте мистър Гъндерсън.

— Джайлс, моля ви. Кралската ми свита трябва да ви е объркала. С все хералдическите емблеми по знамената и живите картини…

Работата зад бюро е научила Лейни да задържа усмивката си, независимо дали е объркана, или притеснена. Мистър Гъндерсън — Джайлс, какво подходящо име — го долавя веднага и се засмива извинително.

— Простете бъбривостта ми. През повечето дни си приказвам, без нито един човек да се вслушва и в дума от глупостите ми. Така ставам още по-популярен!

Той се усмихва и изглежда толкова искрен, толкова търпелив, така лишен от задни мисли, че Лейни е принудена да вкопчи ръце една в друга, иначе рискува да посегне да улови неговите. Кара я да се чувства глупава и тя поглежда към книгата с уговорените часове, за да скрие изчервяването си.

— Да видим, записала съм ви за 9:45 при мистър Клей.

— Да, и съм подранил с петнайсет минути. Винаги бъди готов за тръгване, това е девизът ми.

— Да ви предложа ли кафе, докато чакате?

— Не бих отказал малко чай, ако имате под ръка.

— О! Мисля, че нямаме чай. Тук през цялото време се пие само кафе.

— Твърде неприятно. Имаше чай преди време. Може би само заради мен. Кафето е варварска напитка. Горкото, измъчено зърно. Цялото онова ферментиране и белене, и печене, и мелене. А какво е чаят? Чаят е само сушени листа, които се оводняват отново. Просто добавяте вода, мисис Стрикланд. Всички живи създания се нуждаят от вода!

— Никога не съм гледала така на въпроса… — Хрумва й умна реплика; Лейни по принцип би я преглътнала, но редом с този посетител се чувства в безопасност. Навежда се към него. — Може отсега нататък да сервирам само чай. Току-виж превърна тези палави маймуни в джентълмени.

Джайлс плесва с ръце.

— Страхотна идея! Ами че при следващото си идване ще очаквам всички от рекламата да носят пояси и да обсъждат по-сложните правила на крикета. И ще сервираме само чай, мисис Стрикланд. Трябва да свикнете да използвате кралското „Ние“.

Телефонът звънва, после звъни отново — две линии едновременно — и Джайлс се покланя и сяда, като намества папката с картината в краката си като куче. Докато Лейни обясни на секретарката на Бърни, че Джайлс е пристигнал, и пренасочи обажданията, трима директори от клиентска компания са пристигнали пред бюрото й и многозначително кашлят, а след тях — плешива двойка, която тя знае, че причинява главоболия на „Клайн и Сандърс“ по повод кампания за котешки тоалетни. Половин час умилостивяване минава, преди Лейни да има възможност да си поеме дъх и едва тогава забелязва, че Джайлс Гъндерсън още седи в чакалнята.

Във фоайето стратегически няма часовник, но Лейни държи един на бюрото си. Тя внимателно изучава Джайлс и решава, че неговата нетрепваща усмивка е начинът да се мобилизира срещу неминуемото унижение. Лейни обмисля дали да не обиколи набързо кантората да провери дали някоя от секретарките няма чай — мана, която ще отпусне посетителя. Вместо това чака и чака, докато обидата от закъснението на Бърни не надвисне в приемната като мазните газове на автобус по нанагорнище. Напрежението нараства, когато трийсетте минути стават четиридесет, следващите десет също се източват със скоростта на претъркващо се въже и закъснението напредва към пълния час.

Всяка отминала секунда още повече сковава благородния профил на Джайлс. Има нещо познато в начина, по който се държи. Лейни затаява дъх, когато се досеща какво точно. Съвсем същата гримаса е видяла на лицето си, отразена в огледалото на дамската тоалетна в „Клайн и Сандърс“, докато си оправяше прическата и грима, и упражняваше защитите си срещу ощипванията по дупето. Това е част от Елейн Стрикланд, която е развила отделно от съпруга си — Елейн Стрикланд, която все още се развива. Тя вирва брадичката си толкова високо, че кажи-речи гледа отвисоко собствения си нос и именно това прави и Джайлс, като се загръща в колкото е необходимо по-величествена измислица за собствената си важност.

Нямат нищо общо — Лейни е млада съпруга, а той е застаряващ господин — но в този момент на нея й се струва, че си приличат повече от всеки други двама души на света. Не може да понесе подобен товар. Поставя на бюрото си табелката, която използва за забежки до тоалетната („Моля, седнете, връщам се веднага!“) и без да си позволява изобщо да обмисли действията си, хлътва през вратата от матово стъкло и влиза навътре в кантората.

19

— Всички надежди бледнеят…

— Когато пролетта… ъъъ, пролетта…

— Когато пролетта отмине. Когато пролетта отмине! Това Чехов ли е? Или Достоевски? Нет. Изречението е достатъчно просто за глупый ребëнок[1]. Всеки път ми късаш нервите, направо с месото ги късаш!

Привикан на среща с Михалков, Хофстетлър никога не е спокоен. Сега обаче направо изгаря от треска, неспособен е да сдържа нито движенията, нито езика си. Днешният шофьор на таксито се е оплакал, че му блъска облегалката на седалката и докато чака в промишлената зона, той подритва с токовете на обувките си бетонния блок достатъчно силно, за да издълбае направо пещери в него. Настроението му не се подобрява от сблъсъка с Бизона, странният шофьор, достатъчно интелигентен да кара крайслера из целия Балтимор, но неспособен да запомни елементарна парола. Похабени са цели часове по време, когато няма и секунди за губене.

Цигуларите, призовани на мисия в почивния ден на ресторанта, са с гурелясали очи и в омачкани костюми. При вида на Хофстетлър вдигат ненастроените си инструменти, но той ги разбутва, преди да успеят да засвирят първата нота на поредното руско клише. Флуоресцентната синева на аквариума с омарите превръща сепаретата под нея в кална мътилка; най-калният силует е на Михалков, седнал на обичайното си място. Хофстетлър хуква към него и забърсва с бедро една от масите. Ожулва се и пред очите му грейват белезите на създанието.

— На тази глупост трябва да бъде сложен край! Колко време прекарвам в чакане в индустриалния парк или на разходка с питомния ти звяр!

— Доброе утро — отвръща Михалков. — Такава енергия толкова отрано!

— Рано? Не разбираш ли? — Хофстетлър бърза през триумфалната арка на сепарето и се надвесва над Михалков със свити юмруци. — Всяка минута, в която не съм в „Окам“, онези диваци могат да го убият!

— Шумът, пожалуйста[2] — разтрива очи Михалков. — С махмурлук съм. Снощи, Боб, прекалих малко.

— Дмитри! — Чак черният чай на Михалков се вълнува от пръските плюнка на Хофстетлър. — Наричай ме Дмитри, мудак[3]!

Малко по-късно Хофстетлър ще си каже колко добре говори за постиженията му като информатор фактът, че до този момент не е изпитвал на гърба си пълните способности на човек, трениран от КГБ. Михалков, свел очи и смръщен заради махмурлука, сграбчва ръката на Хофстетлър и го дръпва надолу, все едно затваря щори. Ученият е свален на колене. Брадичката му се удря върху плота на масата и той си прехапва езика. Михалков му извива ръката зад гърба и дърпа нагоре. Брадичката на жертвата се търка в масата. Музикантите, точно на линията на полезрението му, здраво стискат зъби, кимат си за ритъм и започват да свирят.

— Погледни омарите! — Михалков си попива устните със салфетка. — Давай, Дмитри!

Болезнено е да се върти на брадичка. По плота има кръв или от ожуленото, или от прехапания му език. Ученият вдига очи. Аквариумът се извисява пред него: цунами, затворено зад стъкло. Дори под напрежение, Хофстетлър вижда какво има предвид Михалков. Обикновено омарите са сънени и се влачат по дъното като раци. Днес са възбудени, люлеят антени, шават с крака, стържат черупки в стените и чукат с щипци по стъклото.

— Те са като теб, нали? — пита Михалков. — Трябва да се успокоят. Да приемат съдбата си. При все това, оставени насаме, им хрумват големи идеи. Катерене, бягство. Но само си хабят енергията. Изобщо не знаят какъв е размерът на света извън аквариума…

Михалков взима една вилица. Хофстетлър втренчва поглед в нея. Вилицата е чиста, сребърна, лъщи на слабата светлина. Агентът боцва зъбците й върху рамото на учения.

— Малко да усуча и крайниците ще се откъснат. Като масло… — Той плъзва вилицата до основата на врата на Хофстетлър. — Също и опашката. Много е просто. Усукваш и дърпаш, и всичко пада… — Инструментът се премества отново, гъделичка учения по ризата и накрая спира върху бицепса му. — Крайниците са лесни. Взимаш винена бутилка, мелничка за пипер — намачкай туловището до сплескване и месото направо ще се отлепи от костите… — Михалков примлясква с устни, все едно вкусва стопено масло. — Мога да те науча как се прави, Дмитри. Хубаво е да си наясно как да разфасоваш животно.

Той охлабва хватката си и Хофстетлър се смъква на пода, притиснал изкълчената си ръка към гърдите. Макар очите му да са замъглени от сълзи, вижда жеста на Михалков и чувства огромните ръце на Бизона да го вдигат във въздуха и да го оставят в сепарето. Удобството на седалката е донякъде дразнещо — гърченето на пода има повече смисъл. Той се мъчи да вземе салфетка, притиска я към брадичката си. Има кръв, но не много. Лео Михалков знае какво прави.

— Началниците казаха, че екстракцията е невъзможна. — Михалков дави две лъжици захар в чая си. — Защитих случая ти. Убедително, или поне така си мислех. Съветският Съюз, казах им аз, не води САЩ в много категории. Но в космоса водим! Придобивката от „Окам“ ще затвърди позициите ни… — Той отпива и свива рамене. — Но какво знае бияч като мен за такива неща? Аз съм, както ти каза, питомен звяр. Всички ние, Дмитри, сме нечии питомни зверчета.

Хофстетлър смачква окървавената салфетка в юмрука си и изпъшква задъхан:

— Значи да умира, така ли? Просто ще го оставим да умре?

— Русия не оставя събратята си без помощ.

Михалков с усмивка избърсва ръце в салфетката си и вдига от възглавницата на стола една кутия. Малка е, черна, изработена от пластмаса без никаква украса. Отваря закопчалките й и показва трите предмета, загнездени в разделения на сектори стиропор. Вади първия. Хофстетлър е запознат с много джаджи, но това е нещо ново. С размера на бейзболна топка е и е съставено от извито коляно на метална лула — същинска домашно направена граната, само дето заварките са професионални и запоените по местата си жици са скрепени от спретната епоксидна смола. До червеното копче на уреда е монтирана малка зелена лампичка, все още незапалена.

— Наричаме го фишек — казва Михалков. — Една от новите израелски играчки. Слагаш го в рамките на десет фута от централното табло на „Окам“, натискаш копчето и пет минути по-късно гръмва взрив, достатъчно силен да спре цялото електричество. Осветление, камери, всичко. Много е ефективно. Но те предупреждавам, Дмитри, щетите са временни. Щом сменят бушоните, електричеството ще се върне. Не очаквам да разполагаш с повече от десет минути, за да си изпълниш задачата…

— Задачата — повтаря Хофстетлър.

Михалков връща фишека в стиропореното му легло и с нежността на фермер, който вдига бебе пиленце, изважда втория предмет. Той е познат на Хофстетлър, защото е използвал прекалено много подобни по твърде неправилни начини. Представлява напълно сглобена спринцовка. Агентът вади и третия предмет — малко стъклено шишенце, пълно със сребърна течност. Държи ги дори по-внимателно, отколкото фишека, и се усмихва със симпатия на Хофстетлър.

— Ако американците се канят да унищожат придобивката, както ти твърдиш, тогава има само един възможен път за действие. Ти трябва да се добереш първи до него. Инжектирай му разтвора. Ще убие придобивката. И, което е по-важно, ще му прояде вътрешностите. Когато действието му свърши, няма да има нищо останало за изучаване, освен кости. Може би и някоя шепа люспи.

Хофстетлър се разсмива — сумтене, което залива масата с плюнки, кръв и сълзи.

— Ако ние не можем да го притежаваме, то да не могат и те. Това ли е идеята?

— Взаимно подсигурено унищожение — отвръща Михалков. — Концепцията ти е позната.

Хофстетлър се обляга с една ръка на масата, а с другата прикрива лицето си.

— То не искаше да нарани никого — ридае той. — Векове наред е живяло, без да нарани никого. Ние му го причинихме. Ние го довлякохме тук. Измъчвахме го. Какво следва сега, Лео? Кой вид ще унищожим след него? Себе си ли? Надявам се на това. Заслужаваме го.

Михалков полага длан върху неговата и го потупва нежно.

— Каза ми, че то разбира болката като нас. — Агентът говори тихо. — Тогава бъди по-добър от американците. Бъди по-добър от всички ни. Давай, послушай своя писател, мистър Хъксли. Помисли за чувствата на създанието. Избави го от страданията. Когато приключиш, ще изчакаме четири-пет дни, колкото за фасада. След това ще те заведа лично в посолството и ще те качим на кораб за Минск. Представи си, Дмитри. Сините небеса, подобни на които няма тук. Слънцето като коледна звезда, сияещо през заснежените дървета. Толкова неща са се променили, откакто за последно си бил там! Ще ги видиш отново. Ще ги видиш със семейството си. Съсредоточи се върху това. Върху всичкото, понеже почти приключихме.

[1] Глупаво детенце (рус.). ↑

[2] Моля, ако обичаш (рус.). ↑

[3] Бастун, дебил (рус.). ↑

20

Всички познават момичето от приемната и всички са заети. Но днес спират работата си, за да я гледат как минава — нетрепващата й усмивка е зловеща, а заученото завъртане на задничето й е заменено от толкова леки крачки, че полите на роклята й едва се полюляват. Лейни стига до секретарката на Бърни с такъв вид, че тя — като добре трениран войник — веднага преминава в защита:

— Не е тук!

Лейни по цял ден слага препятствия на пътя на клиентите; знае и как да ги избягва. Кривва около секретарката, хваща бравата на вратата на шефа й и я отваря рязко.

Бърни Клей се е изтегнал в коженото си кресло с крака на бюрото, кръстосани в глезените, с коктейл в едната ръка и лице, разкривено от смях. На дивана са се настанили копи-шефът и главният рекламен агент и се кискат над сходни напитки. Твърде късно, но длъжна по протокол, секретарката звънва на Бърни да каже, че влиза Елейн Стрикланд. Усмивката на мистър Клей избледнява до озадачаване. Той посочва с чаша другите присъстващи.

— На това му се вика работна среща, Елейн.

Тя ще припадне, ще бъде уволнена, толкова е глупава, какво си е мислила?

— Мистър Гъндерсън… ви чака.

Бърни присвива очи, все едно му говори на китайски.

— Хубаво. Ама аз съм във важна среща!

Копи-шефът изсумтява. Лейни поглежда към дивана. И двамата господа се хилят. Студена струйка пот се хлъзва по гърба й, въпреки че същевременно гневът й към тези господа кипва — просто си седят тук, полупияни са и смятат, че така им се полага. Тя се вкопчва в решителността си. Ако ще пада, нека поне е от сериозна височина. Така че не мръдва от мястото си.

— Той чака вече час.

Бърни залюлява стола си до по-изправено положение. През ръба на чашата му се излива алкохол и протича на килима. Не е негов проблем, мисли си Лейни: някой чистач, поредният нископлатен работник, ще коленичи да изтърка петното. Бърни въздъхва към гостите си и кимва по посока на секретарката, сякаш иска да каже: „Оставете ме да се оправя с това“. Гостите стават, закопчават си саката, но не си дават труда да скрият колегиалните си усмивки, докато гледат приятелчето си да сблъсква рога с твърдоглава женка. На излизане копи-шефът смига на Лейни. Рекламният агент се долепва толкова близо до нея, та тя е сигурна, че ще чуе — ако не усети — препускащото й сърце.

— Знам, че ти предложих работа на пълен работен ден — казва Бърни, — но нека не се самозабравяме. Върши си работата, Елейн. А аз ще си върша моята. Ще дойда и ще взема мистър Гъндерсън, когато съм готов. Надявам се да успея преди края на работното време, но ще видим.

— Той е мил човек. — Лейни презира треперенето в гласа си. — Чака две седмици да уговори час…

— Нали точно това ти обяснявам. Всъщност не знаеш какви ги приказваш, а? Всички, които минават през тази врата, си имат история. Ти нямаш ли? Нека ти разкажа нещо за милия мистър Гъндерсън. Едно време работеше тук. Преди да го арестуват за неморално поведение. Изненада! Така че, когато нахълташ тук, а в кабинета ми има други хора, и кажеш „мистър Гъндерсън“, те ще си припомнят това. И няма да ми улесниш живота. Аз съм единственият в града, който е склонен да работи с твоя мистър Гъндерсън. Правя го от добро сърце. Нека ти кажа и още нещо. Работата му? Безполезна е. Да, несъмнено рисува чудесно. Но старомодно. Не се продава. Преди две седмици ми донесе грамадна червена гадост и аз го накарах да я преработи в зелено. Направих го, понеже не ми стиска да му кажа истината. Свършен е в този бизнес. Поне по моя начин ще получи някакво обезщетение. Така че, Елейн, кой сега е милият човек?

Лейни вече не е сигурна. Бърни въздиша доволно, изправя се, прегръща я и я насочва към вратата, където я инструктира, толерантно, трябва да признае тя, да каже на мистър Гъндерсън, че мистър Клей има спешен случай и нека той да остави картината си. Така коравосърдечните хора от счетоводството могат да му съобщят лошата новина по-късно. Лейни се чувства като дете. Кима — добро момиче — а принудената й усмивка криви лицето й по начин, който свързва с дома, с масата за вечеря и преструвката, че всичко е наред.

Когато се връща в приемната, Джайлс се надига, оправя си сакото и тръгва към нея, размахвайки папката си. Лейни се намърдва зад бюрото си, както войникът се пъха в окоп и избира от инвентара си извинителен тон и съответния сценарий, който върви в комплект с него. Мистър Клей е зает да се оправя с непредвидени обстоятелства. Не знам. Вината е моя. Ужасно съжалявам. Не искате ли да оставите произведението си при мен? Ще се погрижа мистър Клей да го види. Тя се чуди дали и Ричард се чувства така, дали това е усещането, когато сърцето ти се превръща на камък с всяка изречена дума. Джайлс разбива този камък, като започва да разкопчава папката си без възражения, приема наглата й лъжа не защото вярва в нея, а защото не иска да я разстройва повече. Забрави какво е казал Бърни за неморалното поведение. Джайлс Гъндерсън е най-милият човек, когото Лейни е срещала някога.

— Спрете!

Звучи като нейния глас. Такова впечатление създава — устните й усещат експлозивния изблик на въздух. Но как би могъл такъв непослушен звук да бъде издаден от жена, заслепена от парата на „Спрей ен Стийм“, притискана от прическа кошер и оглушавана от постоянното чукане на дъската на леглото срещу стена? Въпреки това гласът продължава, надвиква досадния телефон и окашлянията на най-новите пришълци в чакалнята, така че тя — поне този път — трябва да приоритизира човек, който не е приоритет на никого.

— Те не я искат — казва Лейни.

— Те… — Джайлс си намества очилата. — Моля?

— Нямат намерение да ви кажат. Но не искат картината. Така и няма да я купят.

— Но тя е… Те поискаха зелено и…

— Ако я оставите при мен, ще получите само обезщетение за отказ. Но нищо повече.

— Но тя е по-зелена от всичко на света, по-зелено от това не е възможно!

— Аз обаче не смятам, че е редно.

— Мис Стрикланд? — Джайлс примигва прекалено начесто. — Мисис Стрикланд, исках да кажа…

— Заслужавате по-добра съдба. Заслужавате хора, които ви ценят. Заслужавате да отидете някъде, където да се гордеете с това, което сте!

Гласът, осъзнава Лейни, изглежда отделен от нея, понеже говори не само на Джайлс Гъндерсън — но и на Елейн Стрикланд. Тя заслужава нещо по-добро; заслужава да бъде ценена, да живее на място, където гордостта не е екзотичен дар. И отново младата съпруга и застаряващият господин стават едно и също, маркирани като деформирани от хора, които не заемат по-високо положение, че да отправят такива обвинения. „Клайн и Сандърс“ е началото, но е само това — едно начало.

Джайлс се тутка с папийонката си и се взира в ъгъла на помещението за някакъв знак, но Лейни продължава да кима, все по-усърдно и по-усърдно, като го подканва да стори правилното, да излезе от приемната. Той издишва с леко потреперване и се взира в папката си. След това вдишва рязко и вдига очи към мисис Стрикланд, погледът му е замъглен от сълзи, а мустаците — разтреперани от храбра усмивка. Подава й папката. Не картината — цялата папка.

— За теб е, скъпа моя!

Тя не може да приеме. Разбира се, че не може. Но ръката на Джайлс трепери точно както беше треперил гласът й — той приравнява импулсивния й героизъм със своя, моли я да поеме тежкия товар на живота му от ръцете му. Лейни взима папката и намества пръсти във вдлъбнатините, оформени от пръстите му в течение на годините допир до меката червена кожа. Вижда как се мести сянката на Джайлс, докато той отстъпва, но не вдига очи. Ще му бъде само по-трудно, така смята, освен това тя търси къде да остави папката, така че, натежала от значение, да не се продъни през трите етажа на сградата.

21

Хофстетлър проверява за последен път циферблатите, които докладват температурата, обема и киселинността на басейна във Ф-1, а асистентите му лека-полека изкарват от лабораторията оборудването, натоварено в ръчни колички. Ученият е осенен от ужасната мисъл, че може никога повече да не се озове толкова близо до Девонеца — не и докато още диша във всеки случай. В понеделник, който е само на три мъчителни дни разстояние, той лично ще го разтвори отвътре благодарение на сребърното шишенце на Михалков.

Дали бронята на лабораторната престилка и бойният щит на куфарчето са го направили тъй за дълго нечувствителен към чуждата болка? Е, днес той не носи престилка; захвърлил я е на пода в кабинета си, отвратен от невидимите петна кръв по нея. А куфарчето му? След броени дни то ще стане символ на сриването на щателно изградения му живот; напълнено е със смачкани бележки, пакетчета от бисквити и трохи. Поне веднъж няма слой професионализъм, който да разделя смъртта и приносителя й във Ф-1.

Жертвата на Хофстетлър — няма да си позволи да мисли за Девонеца с по-мили думи — плава в средата на басейна, веригите, закрепени за нагръдника й, са изпънати като пръти. Единственият признак на живот е светлината от очите й, която се лее като течно злато над водата. Хофстетлър се сеща за танците на Елайза Еспозито и възторжената илюминация на Девонеца и го обзема горчива ревност. Не е честно, че тя е успяла да го заобича — а той нея, докато ученият е натоварен с убийство, каквото никой бог няма да прости. Записва показанията на циферблатите, опитва се да се отърси от всякакви останки от нежност. Те с нищо няма да му помогнат да забие смъртоносната игла в костните плочки.

Няма причина да вярва, че Девонеца чувства към него нещо повече от омраза. Нищо подобно. Но въпреки това, щом чува вратата на лабораторията да се затваря зад асистентите му, Хофстетлър вдига въпросително очи. Ако Елайза го прави, то и той би могъл да успее — да осъществи контакт, истински контакт, с Девонеца. Успявал е да живее в мир със себе си при все редовното пресичане на границата на човешкото. Може ли да си прости и за тази последна крачка?

Лабораторията е празна и тъне в покой. Хофстетлър оставя тефтерчето си, не го е грижа дали ще се намокри и дали внимателно описаните му факти ще се размажат, понеже какво добро са му донесли фактите в „Окам“? Пресича червената предпазна черта и сяда на перваза на басейна, а влагата се просмуква през панталоните му. Ръцете му не са свикнали да бъдат празни; търсят се една друга, докато гърбът му се превива. Позата е меланхолична, като прегърбване край гроба на любим човек. Поредната фантазия за хуманност. Хофстетлър няма близки. Не и в тази страна. Дори Девонеца, създание от друг свят, го е победил в това отношение.

— Прости меня, пожалуйста[1] — шепне му ученият. — Толкова съжалявам!

Оцветената в златно вода се раздвижва леко като поле пшеница.

— Не можеш да ме разбереш. Знам го. Свикнал съм с това. Истинският ми глас, прекрасният ми руски — тук никой не го разбира. В това отношение дали не си приличаме? Може би ако говоря с достатъчно чувство, ще ме разбереш? — Хофстетлър се потупва по гърдите. — Аз съм онзи, който те провали. Който не можа да те спаси. При все дипломите, които съм прибрал по кашоните. При все почетните титли, които вървят с името ми. Всичко това, за да ме покаже като „интелигентен“. Но какво е интелигентността? Дали са изчисления и пресмятания? Или може би истинската интелигентност се крие в моралния компонент? Всяка изминала минута вярвам все повече, че случаят е такъв. И следователно вярвам, че съм глупав, непоносим глупак. Тези вериги, тази цистерна — те са твоята отплата, задето спаси живота ми. Знаеш ли какво направи? Можеш ли да го подушиш в кръвта ми? Бях извадил бръсначите. И тогава те намериха, като от страниците на приказките на Афанасиев, които четях като момче. Приказки за магически зверове, за странни чудовища. Това си ти, скъпи мой Девонецо, когото цял живот съм чакал да срещна! Връзката ни — тя би трябвало да бъде прекрасна. Знам, че светът ми е сух и студен. Но има толкова много неща, които бих могъл да ти покажа и вероятно да те зарадват. Вместо това двамата с теб нямаме никаква връзка, нали? Ти дори не знаеш как се казвам.

Хофстетлър се взира в смътния силует в тъмното си отражение.

— Наричам се Дмитри. И съм много, наистина много радостен да се запознаем.

Той се разплаква. Горещи сълзи бликват по бузите му, дузина наведнъж, все едно е бил инжектиран със серума на Михалков и се топят неговите вътрешности. Опира се на ръба и гледа как сълзите капят в басейна — миниатюрен порой, първият, който Балтимор е виждал от месеци.

Водата се разделя на две. Появява се ръката на Девонеца, замахва нагоре като акула, ноктите му са като пет перлено сияйни плавника. Хофстетлър отскача, дърпа се от ръба. Но няма от какво да се страхува. Девонеца е на три фута разстояние, доплувал е беззвучно наблизо и вече отдръпва ръка. Хофстетлър гледа със затаен дъх как съществото прокарва пръсти през устата си, по езика си. Няма съмнение какво се случва.

Девонеца вкусва сълзите му.

Ученият знае, че има късмет, че в момента във Ф-1 няма хора от екипа му. Устата му е отворена в безмълвно ридание, лицето му е мокро и зачервено, целият трепери. Вторичните челюсти на Девонеца се стрелват по солените му сълзи и очите на пленника омекват от метално златисто до небесносиньо. Надига се изправен от басейна, сякаш гравитацията не му влияе, и се покланя на Хофстетлър. Няма друг възможен термин. След това тихо се гмурка, ципестите му крака мръдват за последно и ученият разчита в жеста „благодаря“, а също и „довиждане“.

[1] Моля те, прости ми! (рус.). ↑

22

Да изкара колата от паркинга е като сън. Гумите на новичкия „Де Вил“ не докосват асфалта. Търкалят се на облаци от памук. На валмата дим от цигарата му. На бухналите къдрици на момичетата, които на всеки светофар оглеждат похотливо Ричард и колата му. Достатъчно ще е само да отвори вратата и те ще се натъпчат вътре. Щастливи, покорни и наясно за мястото си: задната седалка. Американската мечта — а той си мислеше, че е я изгубил! Затрила се е в кашоните от преместването им. Обаче я виж ти! Умните момчета в Детройт са успели да я сътворят от стомана. Достатъчно е, мистър, да кихнете паричките — и е ваша!

В „Окам“ съществуват предостатъчно приятни места да си оставиш колата, но Стрикланд избира едно в края на паркинга. Всички, които паркират, ще видят кадито. Дори автобусите, които докарват обслужващия персонал, ще трябва да минат покрай него. Той излиза, прикляка пред зеления като джунгла красавец и го оглежда. Петънце от прах близо до колелата. Бучица мръсотия на предната броня. Стрикланд вади кърпичка и лъска петната, докато грейнат. Чувства се по-добре, отколкото сутринта. Лейни си има тайна и това е неприемливо. Но колата помага. Колата е частично решение. Той вади шишенцето с хапчета и мята няколко в уста. Има и друго решение, дори по-добро, вътре в „Окам“.

Настроението на Ричард е достатъчно оптимистично, та не крясва на чистачите, които пушат на товарната рампа вместо в горното фоайе. Все пак хвърлят фасовете си и се разбягват. Стрикланд успява да се ухили. И какво от това? Нека и дребните риби изпуснат малко пара. Даже вдига метлата, която са захвърлили на земята, и я подпира на стената. Влиза в „Окам“ с кодовата си карта и крачи по пълния с народ коридор. Учени, администратори, асистенти, чистачи. Всички ли го гледат? Почти сигурен е, че го гледат. И защо не? Чувства се като кадито. Огромен и грейнал. Гълта пътя и всичко по него.

Цялостното решение е Елайза. Тя няма да дойде преди полунощ. Дотогава Стрикланд ще бъде натъпкан до козирката с лекарства. Ще намали хапчетата, непременно ще го направи. Просто не днес. Всяка задача, която захване, го изпълва с нетърпение. Избърсва охранителните монитори със същите нежни движения, с които е почистил кадито. Проследява Хофстетлър с подпухналите очи, просто за да може да му се хвали с предстоящата вивисекция. Открива картонена кутия и изпреварва графика със събирането на лични вещи от бюрото си. Представя си как „Окам“ и Балтимор се смаляват в огледалото на кадилака. А после и Вашингтон. Това Елайза ли е на седалката до него? Ако Лейни хойка зад гърба му, защо и той да не стори същото? Двамата с Елайза ще карат и ще стигнат там, където генерал Хойт вече няма да може да го намери…

В дванайсет и петнайсет Ричард включва интеркома.

— Може ли да намерите мис Елайза Еспозито и да я пратите в кабинета на мистър Стрикланд? Разсипах нещо.

Разсипал бил. Предполага, че нищо не му пречи наистина да го стори. Озърта се, вижда пликчето с твърди бонбони. Не му трябват всичките тези бонбони. Не и докато не спре с хапчетата. Така че обръща пликчето. Гледа как топчетата се надбягват към тъмните ъгли като зелени мишки. Доста пъргави са, търкалят се надалеч. Ами ако Елайза не се върже? Той се разсмива и в стомаха му се разпърхват пеперуди. Нервен е. Не се е притеснявал от доста време заради жена.

На вратата се чука. Стрикланд си лепва голяма усмивка и вдига очи. Ето я, точна като ученичка и издокарана в сивата униформа на чистачка. Държи мопа като тояга бо[1] и брадичката й е сведена в класическа поза на недоверие. Военният усеща как изстиват чак задните му кътници. Дали усмивката му не е твърде вълча? Опитва се да я свие. Все едно да отпусне прекалено опънато гумено ластиче. Като нищо ще вземе да рикошира, да се изстреля през стаята, ако не внимава. Не е свикнал да борави с усмивки.

— Здравейте, мис Еспозито. Как сте тази вечер?

Момичето е напрегнато като котка. След малко се пипва по гърдите, после опъва ръка напред. Стрикланд се обляга в креслото си. Трепкаща вълна минава през главата му. Състои се от надежда. Забравил е какво е чувството. Толкова много грешки е направил! Да се забърка с Хойт. Да остави Лейни да кривне, може би безвъзвратно. Точно сега обаче, точно тук, под меката матова светлина на мониторите, има шанс. Елайза е всичко, което му трябва. Кротка. Контролируема.

Тя протяга шия навътре в стаята и се озърта. Това разтърсва мечтателността на Стрикланд. Чистачката изглежда така, все едно очаква капан. Защо би си мислила нещо подобно? Той се е постарал дори да увие нови бинтове около недостойните си за гледане пръсти и да скрие поздравчито под бюрото. Посочва към пода.

— Няма нужда от мопа. Разсипах само бонбони. Изтърколиха се от пликчето. Не искам да привлекат насекоми. Съвсем лесна дреболия. Предполагам, и сам бих могъл да се справя. Само дето имам друга работа за вършене. Затова стоя тук до толкова късно. Канцеларска работа.

На бюрото му няма документи. Трябвало е да се сети да ги осигури. Докато Елайза се рови в количката си, Ричард измъква наслуки папка от бюрото си. Чистачката влиза в кабинета с лопатка и метла, които държи като нунчаку. И е наблюдателна като котка, да. Втренчила е поглед в папката, която внезапно е награбил. Да бъде уличен в лъжа? На Стрикланд това не му се нрави. Но пък му харесва, когато Елайза го гледа. Тя коленичи в един ъгъл да измете поредния бонбон. И изглежда добре, когато го прави. В Стрикланд се надига мощ. Същата, каквато се пораждаше от вибрациите на осемцилиндровия двигател на кадито. Хидравлични прозорци. Хидравлични спирачки. Хидравличен волан. Въплъщение на мощта!

— Всъщност не съм свикнал напълно със стоенето до късно, предполагам. Уморявам се и ставам несръчен. Ти си свикнала обаче, нали? За теб е утро. Сигурно си пълна с енергия. Хей, искаш ли малко бонбони? Не от пода. Има няколко останали в пликчето.

Елайза вече е пред бюрото, приклекнала е между столовете. Вдига очи и няколко секунди гледа военния в очите. Сивата светлина от мониторите й се отразява ласкателно. Косата й е като буреносен облак. Лицето й е озарено в сребърно. Белезите на шията са сияещи черти от прибой. Стрикланд обича тези белези. Чуди се дали има и други места по женското тяло, на които белезите биха изглеждали красиви. Сигурно са много. Елайза клати глава. Благодаря, не искам бонбон. Тя понечва да отклони поглед, но Ричард не иска да загуби от очи тези белези.

— Хей, задръж. Имам въпрос! — Като по даден знак дори му хрумва такъв. — Когато каза, че си няма — е, предполагам, не си го казала. Негърката го каза. Ти не можеш да говориш… — Той се размива. Не и тя. Защо не? Безвредна шегичка. — Както и да е. Питах се. Стопроцентово ли е? Имам предвид, ако се нараниш, издаваш ли звуци? Не че планирам да те наранявам… — Пак се смее. И отново липсва реакция. Защо ли тя не иска да се отпусне? — Нали знаеш, някои неми могат да писукат по малко. Та просто се питах…

Изказването му не се получи съвършено. Не е свикнал със сладките приказки. Не е д-р Боб Хофстетлър, който веднага ще изреди всички причини да бъде толкова дяволски гениален. Но въпросът все пак заслужава кимане, жест, нещо. Вместо това Елайза се извръща и се заема отново със задачата си. Ако се съди по тракането — колкото се може по-припряно. Стрикланд се замисля за момент. Ако някой друг го пренебрегне, ще съжалява. Тази чистачка обаче само подсилва по този начин блаженото си мълчание. При това му дава възможност да зяпа задните й части. Трудно е да се съди какво има под униформата, но Стрикланд предполага, че формите й са напълно прилични. Определено ще да са такива, щом тя продължава да носи подобни обувки. Обувките са с леопардова шарка. С леопардова шарка! Ако не ги носи за негова наслада — то за чия?

Бонбоните изхрускват един по един, щом се ударят в лопатката. Като клечки, които се чупят в джунглата под стъпките на хищника. Стрикланд се изправя и се разхожда пред мониторите, за да се отърси от усещането. Елайза веднага се изправя на крака. Или е приключила, или е спряла да се мъчи с бонбоните и се втурва към вратата, но не успява да набере особена скорост. Бонбоните се търкалят по цялата лопатка — акробатика с баланс, достоен за цирк номер. Стрикланд блокира вратата с дясната си ръка. Чистачката спира рязко, зелените бонбони тракат като бронхитни дробове.

— Знам как звучи — обяснява военният. — Аз на такъв висок пост. Ти си си ти. Но не сме толкова различни. Така де — кого си имаш? В досието ти пише, че си нямаш никого. А аз си имам, но все едно си нямам… Искам да кажа, че се чувствам точно като теб. Предполагам, че и двамата имаме в живота си неща, които бихме променили. Нали разбираш?

Стрикланд не може да повярва, но ето ти на̀. Той вдига лявата си ръка и докосва един от белезите. Цялото тяло на Елайза се сковава. Тя преглъща с усилие. Югуларната й вена подскача от плиткия пулс. На Ричард му се иска да напипа пулсирането му, но пръстите му са подути, превързани, единият е и прищипан до вцепеняване от сватбената халка. Същата, която Елайза му даде точно тук, в кабинета. Той сменя ръцете, проследява белега на шията с показалец, полузатворил очи се отдава на сетивата си. Белегът е мек като коприна. Чистачката мирише така чисто, на белина. Уплашеният й дъх мърка като кадилака.

В Амазония групата му намери труп на блатен елен с рога, закачени в ребрата на ягуар. Indios bravos предположиха, че двете животни са стояли заклещени седмици наред, преди да умрат — гротескна кръстоска. Те с Елайза са същите, мисли си Стрикланд. Две противоположности, заклещени заедно. Или ще намерят начин да работят съвместно и да се освободят, или и от двама им ще останат само костите. Женският мозък, той го знае, изисква време за размисъл. Така че плъзва длан по касата на вратата. Елайза не чака. Изскача отвън, изсипва лопатката в чувала с боклук, грабва и завърта количката си. Тръгва си, маха се.

— Хей! — подвиква й Стрикланд.

Елайза се спира. На по-силното осветление в коридора бузите й са порозовели, а белезите са червени. Стрикланд е залят от въртоп от паника, загуба и разочарование. Усмихва се насилено, опитва се да вложи чувство в гримасата.

— Нямам против, че не можеш да говориш. Това исках да кажа. Дори малко ми харесва… — Хрумва му добронамерен флирт. Дали е позволен? Тя ще реагира ли положително? Замаян е от хапчетата и не смее да пропусне възможността. Усмивката му пак се разтяга като гумен ластик. — Обзалагам се, че аз мога да те накарам да пискаш! Поне мъничко, а?

[1] Относително тънка и дълга около 1,8 м бойна тояга. Използва се широко в японските бойни спортове, например боджуцу. ↑

23

Зелда вижда Елайза да излиза от кабинета на г-н Стрикланд. Има куп възможни причини. Може би военният, с тази негова превързана ръка, е направил някаква бъркотия. Или в графика на Елайза е имало бележка от Флеминг да почисти обикновено забраненото помещение. Но кога в историята на работата си в „Окам“ те двете са получавали специално нареждане от Флеминг и не са го споделяли — или поне не са гадаели заедно за значението му? А Елайза не й е споменала нищо. Споделяла ли е изобщо нещо напоследък? Когато Зелда й разказа случка с Брустър, тя не зададе въпроси. А когато се опитва да я разпита какво не е наред, Елайза се преструва, че не чува. Всяко вирене на носа е сръчкване в ребрата на по-възрастната чистачка досущ като с остена на Стрикланд. Тя трупа синини. Дори у дома стене от болка. Брустър е забелязал, а когато той забележи, значи сигналите ти са като проклети сигнални ракети.

— Заради Елайза е — признала му е тя.

— Приятелката ти на работа?

— Тя просто се отнася с мен… Ох, не знам.

— Като с прислужница? — сопва се Брустър.

Той пък! Хване ли го човек някъде другаде, освен пред телевизора, все е остър като джобно ножче. Прекалено остър за Зелда; човек не подхранва приятелство толкова време, за да го зареже ей така, като листенце от цвете по вятъра. В действие е някаква външна сила и тя несъмнено се корени във Ф-1. Откакто Стрикланд за малко да хване Елайза вътре, Зелда я е виждала поне два пъти да бута количката си в тази посока. Дава й всевъзможни шансове да сподели подробности, от въпроса с отворен край „Видя ли нещо интересно тази вечер?“ до многозначителното „Чудя се какво става във Ф-1“. Елайза не разкрива нищо. Дори не свива рамене. А това е не само нетипично за нея, но и грубо, та колежката й започва да се чуди дали да не последва съвета на Брустър — да прояви себеуважение и да й обърне гръб.

Нима наистина е толкова важно да не загуби приятелството на Елайза? Зелда смята, че няма да е проблем да се сближи и с други жени от гробарската смяна. Още няколко цигари, изпушени на товарната рампа, някоя шегичка за сметка на Елайза и хоп — тя вече ще е в течение на целия им вътрешен живот. Ще боли, но работата си е работа, а „Окам“, напомня си тя, е само една част от живота й. Тя си има семейство. Лели и чичовци, и всевъзможните им отроци, да не споменаваме отсеченото семейно дърво на Брустър с трима полубратовчеди, трети братовчеди и разни дърпачи на сополи, които така и не знае къде са. Тя има и съседи, част от които познава от петнайсет години и някои ще избухнат в радостни възгласи, когато пристигне на готварските им сбирки. Има си и църква, която е хем семейство, хем съседи, там всички могат да вдигат шум, там се прегръщат и плачат, и там миряните винаги ще я подкрепят, винаги ще я обичат.

Ето ти го: доказателството, че Зелда не се нуждае от Елайза.

Само че тя иска Елайза. Запънала се е като тийнейджърка, на която й е забранено да се среща с приятелката си. Само дето не е младо момиче. Тя е важната, не Брустър, не семейството й, не църквата й — никой от тях няма право на дума, ако гордостта й бъде настъпена прекалено силно. Ако иска да даде още една възможност на приятелка, която си е изчерпала вторите шансове, ще го направи и туйто. Пък и се знае, че всяка жена полудява, когато има замесен мъж — мъжете също, и те се побъркват — и това е нейната работна теория: Елайза Еспозито си има афера. Ако Ф-1 е мястото за срещи, значи тогава трябва да е д-р Хофстетлър, нали? Онзи човек, който беше толкова мил с тях? Който толкова често работи до късно? И не носи сватбена халка?

Зелда не й се сърди. Ха, та тя дори се съблазнява да й изкаже поздравленията си; Елайза не е била с мъж, откакто двете се познават. Вярно, такава връзка може да й донесе уволнение, но е вярно и че ако номерът мине, двамата с Хофстетлър пак могат да напуснат заедно „Окам“. Представяте ли си? Елайза — омъжена за доктор!

Днес обаче, след като вижда колежката си бързешком да излиза от кабинета на Стрикланд, Зелда не е толкова сигурна. Без съмнение Стрикланд също има карта за Ф-1. Ами ако е посмял да й посегне? Ах, този отвратителният тип с ръждивото му поздравчи, който, като се замисли човек, добре си позяпа краката на Елайза, когато бяха в кабинета му… Е, тя е умна, но няма никакъв опит, когато се стигне до мъже. А ако Зелда някога е срещала човек, способен да се възползва от жена като нея, това е мистър Стрикланд.

Метална скованост се завинтва в челюстта на Зелда, в юмруците и краката й, всички части, които могат да докарат неприятности на една нищожна чистачка на място като „Окам“. Тя прави избор. Достатъчно е само да прескочи две стаи, складови помещения, които и бездруго не се цапат, за да проследи Елайза в течение на финалния половин час от нощната смяна. Зелда се чувства като гаднярка. По-зле, детективският й труд не носи никакви конкретни плодове. Нито униформата на Елайза, нито прическата й изглеждат в безредие от физическа среща. Нещо обаче се е случило в кабинета на Стрикланд; момичето три поредни пъти не успява да окачи бърсалката за прах на куката на количката си.

Звъни звънецът за смяна. Чистачите се събират в съблекалнята. Зелда не сваля очи от Елайза и бърза да се преоблече, за да перфорира картата си точно зад нея. Едва когато излизат отвън, под топлото оранжево сияние на раната на изгрева, на автобусната спирка, до колене във вдигащия се от чакъла прахоляк, Зелда се помолва наум, сграбчва стреснатата Елайза за ръкава и я издърпва до кофата за боклук, където подплашва цяла орда катерици. Очите на колежката й — зачервени и уморени от късния час — преливат от предпазливост.

— Знам, миличка, знам. Не искаш да говориш с мен. Не искаш изобщо да говорим. Тогава недей. Само ме слушай. Преди автобусът да дойде, само слушай!

Елайза се опитва да й се измъкне, но Зелда използва хитър финт — благодарение на размера и силата си издърпва колежката си встрани, така че бедрото й удря кофата за боклук. Получава в отговор яростен порой знаци и прекрасно схваща смисъла на намеците и жестовете. То не са увъртания, оправдания, възражения… Същественото е, че сред тях няма нито едно извинение. То би било признание, че Елайза е направила нещо грешно.

Зелда поставя и двете си ръце върху дланите на приятелката си, улавя ги като пърхащи гълъби и ги събира в гнездото на гърдите си.

— Не споделяш нищо, което си струва времето ми и двете го знаем…

Елайза спира да се съпротивлява, но все така стиска решително зъби. Изражението й не е зловещо, просто е сурово, все едно е вдигнала стена пред тайна, твърде голяма за издаване. Зелда издишва.

— Не съм ли се опитвала винаги да проумея какво те притеснява? От първия ден, в който дойде? Помня онзи плакат, който Флеминг окачи в съблекалнята, когато ти постъпи на работа. Снимка на някаква хубавица като Мерилин Монро с моп, а стрелките сочеха тъкмо извивките й. „Ръце, които искат да помогнат. Крака, готови да пробягат допълнително разстояние.“ Помниш ли? Помниш ли колко се смяхме? Тогава станахме приятелки. Понеже ти беше толкова млада и тъй срамежлива, а аз исках да ти помогна. Все още желая същото!

Челото на Елайза се сбръчква в двоумение. Стряска я тропота на чакъла — половин дузината работници се размърдват и започват да ровят за автобусните си жетони. Това означава, че автобусът вече се вижда. Зелда не може да удържи приятелката си още дълго. Стиска ръцете на Елайза колкото се може по-здраво в клетката на собствените си длани — деликатните гълъбови крилца направо хрущят под пръстите й.

— Ако си загазила, не се бой. Не се плаши. На свой гръб съм виждала какви ли не неприятности. А ако е мъж…

Елайза стрелва очи към лицето на Зелда. Тя кима, опитва се да я окуражи, но приятелката й вече се дърпа, а сумтенето и съскането на автобуса не допускат да ги пренебрегваш. Зелда изведнъж гледа през пелена, през фолиото на сълзите, които презира; в тях са събрани накуп всички емоции, които не желае да показва, когато се опитва да демонстрира сила. Елайза се откъсва от хватката й, но Зелда я вика. Приятелката й спира и се обръща. По-възрастната чистачка обърсва очи с опакото на дланта си.

— Не мога да продължавам все така, скъпа — стене тя. — Имам си собствени проблеми. Собствен живот. Нали знаеш, съвсем скоро ще напусна това място и ще започна собствен бизнес. И винаги съм си представяла, че идваш с мен. Но трябва да знам — дали просто чистим заедно? Когато свалим униформите, оставаме ли си приятелки?

Подуващото се слънце изважда наяве пламнали очертания на сълзите, които, в съвършен синхрон с тези на Зелда, потичат по бузите на Елайза. Лицето й се изкривява, сякаш тя иска да заговори, но стиска юмруци — нейният начин да прехапе език — и успява само да поклати глава, преди да хукне към автобуса. Зелда се извръща, нарочно се зазяпва в слънцето и избърсва мокрото си лице с трепереща ръка, и така и не я сваля — прикритие срещу блясъка, мъката и самотата; всичко накуп.

24

Изберете си наслуки от армията мъже от рекламата и знайте, че след тежък ден ще накичат шкембетата си по бара, ще промиват лошия късмет, ще ругаят криволиците на избраното от тях поле. Но какво прави Джайлс Гъндерсън? Първо, той е отложил траурното напиване до следващия ден, понеже е стар и уморен. Второ, пие не бира, ами мляко. И трето — сам е.

Мислел си е, че никога повече няма да изпълзи от леглото. Няма работа, няма пари, няма храна, няма приятели, ако Елайза му остане сърдита. Защо да удължава неизбежното? Но после утринната светлина кристализира през прозореца на спалнята му и възникналите дъги му напомнят хромираните витрини в „Дикси Дъгс“. Ако нещо може да отклони Джайлс от мрачния коловоз на съдбата му, това е вниманието на Брад — освен ако алтернативният бадж с името му не е бил правилният и той не е всъщност Джон. Джайлс се облича в дрехи, които за първи път не му се струват приготвени за роля, а са просто стари, и си слага тупето — упражнение по унижение. След това се постарава да пренебрегне предсмъртните хрипове на Мопса и да съшие накъсаните парцали на гордостта си, така че да влезе в „Дикси Дъгс“ с поне капка от обичайната си дързост.

Само че Брад го няма, а опашката — същинска гърмяща змия — свива сърцето на художника на топка. Принуден да поръча и наясно за празния си портфейл, той се усмихва суетно на бодрата млада дама, обозначена от баджа си като „Лорета“ и поръчва най-евтиното в менюто, жалка чаша мляко. Сега седи на бара, при все че високите столчета се отразяват ужасно на износените му стави. Гаврътни млякото, избягай бързо и се заемай с уреждането на умирането…

Джайлс се завърта надясно, за да се разсее с черно-белия телевизор, наместен между полиците с пластмасови инструменти. Сигналът не е добър, но въжетата от смущения не могат да скрият познатия контраст на негри, които мъкнат табели в кръг. Млякото се вкисва на езика на художника. О, точно това му трябва! Той се чуди дали да не накара Лорета да смени канала, но тя флиртува усърдно — залива с намигвания и кикот цяла флотилия поръчани пайове. В „Дикси Дъгс“ поне кънти кънтри уестърн; Джайлс чува само откъси от новинарската емисия. Нещо по повод Уилям Левит, пионер на живота в предградия. Май става дума за това, че не желаел да продава парцели на негри. Джайлс направо се разкъсва от болка при вида на репортажа от Левиттаун в Лонг Айлънд. Представя си да живее в някоя от пастелните къщурки и да излиза всяка росна утрин в плътно прилепнал пеньоар да полее магнолиите. Никога няма да му се случи; той ще отслужи доживотна присъда в онази пълна с мишки кутия за обувки над „Аркейд“ — и то ако има късмет.

Някой облага лакти на бара. Джайлс вдига очи и ето ти го и него — ангел, долетял в Елизиума на бързите поръчки. Дори удобното прегърбване на Брад не може да скрие ръста му — навярно е по-висок от предишните предположения на художника. Шест фута и три инча. Най-малкото! Брад се навежда над бара, ухае на захар и тесто. Изпъва един дълъг, ленив пръст изпод скръстените си ръце, за да посочи чинията с яркозелен пай, която се е появила до чашата с мляко.

— Спомних си колко ти хареса лиметата!

Фалшивият южняшки акцент на Брад се е върнал и Джайлс се разтапя. Фалшив акцент, фалшива коса, каква е разликата? Не са ли ни позволени малки суетни прояви, особено когато носят радост на някого, за когото ни е грижа?

— О! — Джайлс си представя празния си портфейл. — Не съм сигурен, че съм донесъл достатъчно пари да…

Брад се мръщи.

— Забрави. Заведението черпи.

— О, няма нужда. Нищо подобно! Ще намина да донеса парите после! — На художника му хрумва идея, малко налудничава, но ако и бездруго е стигнал дъното, не е ли време за откачени действия, а? — Или… би могъл да ми дадеш адреса си, а аз да намина?

— Не, не, няма нужда. Да му се не види, да работиш тук е като да обслужваш бар. Опознаваш хората. Чуваш историите им. А да ти кажа, мистър, повечето хора са… Е, справят се с разговорите дотолкова, колкото и аз бих се справил с чувал с котки. Не са много клиентите като теб. Умни, образовани. Всичко, което си ми разказвал за онази, голямата кажгокакбеше за храна? Имаш камара интересни работи за казване, а аз съм поласкан. Така че хапвай, партньоре!

Бърни сигурно е прав, мисли си Джайлс. Стар е, сантиментален е, заседнал е в неподходящо време. Защо иначе дори от тази най-дребна проява на щедрост сълзите започват да се събират по ръбовете на клепачите му?

— Не мога да ти кажа колко много значи да… Работя сам, нали разбираш, и разговорите… Говоря с приятелката си, разбира се, най-добрата си приятелка, но тя… — Казаното от Елайза на раздяла все още е дамгосано в плътта на гърба му. — Е, тя не е много по приказването. Така че… Благодаря ти. С цялото си сърце. И непременно ме наричай Джайлс! — Художникът си налага усмивка и я усеща крехка, целия си череп усеща крехък, чуплив е като този на Анджей. — Не може да ми угаждаш на пристрастяването към пая с лимета и при това да ме наричаш „партньоре“.

Смехът на Брад е слънце, лимонада, окосена трева.

— Да му се не види, нивгаш не съм познавал друг Джайлс, ако щеш да знаеш истината!

По свиването на устните на Брад художникът ясно вижда, че истинското му име ще бъде произнасяно със същата топла привързаност, с която собственикът на заведението е признал канадския си произход. След това, мисли си Джайлс, няма да има повече търсене на улики; няма да има повече ровене на телефонни указатели като влюбено учениче; няма да има повече унижения в този живот, изпълнен само с тях. В тази най-ужасна сутрин в живота му всичко ще бъде спасено.

— Искам да знам истината — отговаря и наистина го мисли.

Ето ти я истината на Джайлс. Излъгал е единствения си довереник. Рекламната кампания, която е казал на Брад, че „оглавява“, е приключила с ужасната картина, която е дал на милостивата рецепционистка. Няма бъдеще. Няма надежда. Всичко това са причините, както ще обяви после, да се поддаде на своето отдавна отлагано желание, налудничаво като на дете, наелектризирано от твърде сладък пай. Последния път, когато е говорил с Брад, му е обяснил етимологията на „тантализиращ“ и как Тантал е посягал към храната и водата завинаги на косъм от обхвата му. Сега и Джайлс посяга към тях.

Поставя длан върху ръката на Брад. Топла е като пресен хляб.

— И на мен ми харесва да си говорим — казва му проникновено. — И бих искал да те опозная по-добре. Ако и ти желаеш. Наистина ли се казваш… Брад?

Веселата искрица в очите на събеседника му угасва, тихо и напълно, все едно е умрял. Изправя се — не шест фута и три инча или дори четири, а десет фута, сто, хиляда, отстъпва от бара и се издига в стратосферата. Дланта на Джайлс се смъква от топлата кожа и пада на студения бар — съсухрена, петносана, прошарена с вени, трепереща животинка. От божия престол над него се разнася глас, от който се е оттекла и последната капка сиропиран акцент.

— Какви ги вършиш, старче?

— Но… ти… — Художникът е олекнал, изстинал е, изолиран под ярките светлини като пеперуда на карфица. — Ти ме черпи пай.

— Всички черпя с пай — тросва се Брад. — Понеже се сгодих снощи. За младата дама ей там.

Гърлото на Джайлс се свива. Същият дебел, космат пръст на Брад, който е посочил многозначителния безплатен пай, сега е обърнат към Лорета — тази жизнена млада дама, която звънти и се кикоти, въплъщение на нормалното. Джайлс я поглежда, гледа Брад, после пак нея, мести поглед напред-назад като безпомощна развалина. Следващи на опашката са чернокожо семейство — майка, баща и дете — които се взират в окаченото на тавана меню и шепнешком споделят един с друг пайовите си козни. Лицето на Брад, забелязва Джайлс, е червено като жарава от обезчестяващото докосване на стареца — и този гняв все трябва да иде някъде.

— Хей! — крясва Брад. — За вас само за вкъщи. Няма да сядате!

Бърборенето на семейството стихва. Извръщат глави, както и всички останали в „Дикси Дъгс“, да погледнат бесния собственик. Майката, чийто ред е, взима детето си в ръце, преди да отговори:

— Има предостатъчно места…

— Всички са запазени — отсича Брад. — Целия ден. Цялата седмица!

Радостните изражения на семейството се спихват пред пламъка на Брад. На Джайлс му се гади. Стиска плота, за да спре въртенето на столчето, но открива, че то и бездруго не се движи. Зад гърба на Брад вижда размазания телевизор и понеже го заслужава, приема присъдата си. Хората ден след ден гледат чернокожите по протести, вероятно докато гладят прането, и нищо не чувстват. Джайлс обаче не може да понася гледката. Той има привилегията — привилегия! — да е в състояние да крие принадлежността си към малцинствата, но ако притежава поне грам гордост, нямаше да докосва избраника си крадешком през бара на закусвалнята. Щеше да стои отвън, редом с онези, които не се страхуват, че ще им счупят главите с палки. Едно е да се посрамиш, съвсем друго — да оставиш предизвикан от теб гняв да се излее върху невинните, които просто се опитват да си купят силно надценена сладост — така нареченият пай. Неприемливо е.

— Не им говори така — отсича твърдо.

Брат насочва гнева си към Джайлс.

— Ти също най-добре си върви, мистър. Това е семейно заведение!

Звънчето на вратата звънва и собственикът сепнато се обръща. Таткото, вероятно запознат с вкуса на цепнатата устна, извежда семейството си от линията на обстрел. Брад залепва на лицето си слънчева усмивка, която Джайлс доскоро е мислил, че пази специално за него, и изсипва акцента с кофа:

— Сички да са върнете туканкана!

Джайлс гневно се мръщи на пая с лимета. Цветът му е същият като на нарисувания желатин — синтетично, извънземно зелено. Плъзва поглед из „Дикси Дъгс“. Къде са изчезнали ярките цветове и хромовото сияние? Та това е гробище от евтина пластмаса. Той става и открива, че стъпва по-стабилно от очакваното. Когато Брад отново поглежда към него, Джайлс е изненадан да види, че в крайна сметка обектът на фантазиите му не бил чак толкова висок. Всъщност равни са на ръст. Джайлс намества папийонката си, оправя очилата си, бръсва котешки косми от сакото. Заявява:

— Признавам, впечатлих се, когато ми разказа за франчайза си. За украсата и как докарват пайовете, и всичко останало.

Джайлс замлъква за момент, възхитен от нетрепващия си глас. Другите похапващи също се смълчават, все едно обзети от неговата възхита. Колкото и да е тщеславно, но му се иска семейството чернокожи още да е тук, за да го чуе. Иска да го чуе и баща му. Както и Бърни Клей, мистър Клайн и мистър Сандърс. Иска всички, които някога са го пренебрегвали, да станат свидетели на това.

— Знаеш ли обаче, млади човече, какво всъщност е франчайзът? — Джайлс махва с ръка да обхване заведението. — Това е глупав, мерзък, вулгарен, свински опит да се фалшифицира, пакетира и продава непродаваемата магия на човека, който е седнал на една маса с друг човек. Човек, който има значение. Не може да се франчайзне алхимията на мазната храна и човешката привързаност. Може би никога не сте изпитвали това усещане. Е, аз съм. Има човек, който е от значение за мен. И тя, уверявам ви, е прекалено интелигентна да влезе тук.

Той се завърта на пети, оставя лицето на Брад пред петното на телевизора и крачи през заведението, в което цари пълна тишина, като изключим гукането на кънтрито. Стигнал е вратата, преди годеникът да успее да спретне отговор:

— И не се казвам Брад. А Джон, педераст такъв!

Преди обидата е преследвала художника чак до дома, след като обеща на някакъв интересен тип деликатната въдичка на двойното значение, плюс предпазителя на трето значение, ако второто бъде разбрано и отхвърлено, само дето днес обидата не толкова го преследва, колкото го подхранва, изстрелва го през балтиморските улици и до мястото му на паркинга зад „Аркейд“, нагоре по пожарния изход, покрай собствената му врата и право в апартамента на Елайза, след като я е предупредил с кратко почукване. В секундата, в която влиза, вижда, че тя не спи както би следвало: Джайлс полита към маяка на светнатата баня и я открива там на ръце и колене да танцува с парцал и кофа с мръсна вода. Спряла е твърде странното си упражнение по търкане на ваната, с което се е занимавала толкова усърдно, че повърхността сияе като мрамор и озарява Елайза, цялата стая, вероятно целия кинотеатър под тях, та дори и цялата градска улична мрежа в нова, ярка, по-добра светлина.

— Каквото и да е онова в „Окам“, няма значение — заявява Джайлс. — Важното е, че ти имаш нужда от него. Ето защо съм насреща да ти помогна. Само ми кажи какво да направя!

25

Елайза поглежда приятеля си, който усърдно маца с художническата си четка по изрязания на ръка шаблон, залепен за плъзгащата врата на Мопса. След като са натрошили парчетата пресована кал по микробуса, с препарат за чинии с аромат на лимон те двамата са свалили десетилетия отходна мръсотия, а накрая са изтъркали колата и с глина — успешен номер на чистачките. Джайлс е минал през тези процедури, облечен във все същата одърпана престилка, която носи, когато се рее над чертожната си маса. Дори прави същата гримаса. Да го гледа как пърха на сладкия свеж пролетен въздух за Елайза обаче е като да го види освободен от тъмнични окови. Неделното следобедно слънце топли кубето на плешивата му глава, а кога за последен път е излизал навън без тупето си? Това радва съседката му. Джайлс се е държал различно този уикенд — отървал се е от цялата си колебливост. Ако това, мисли си Елайза, е техният последен ден заедно, преди да задействат плана й, преди ареста, преди присъдата, може би преди да ги застрелят и убият, то тогава денят наистина е бил добър.

Тя не може да го наблюдава за дълго. Ръцете я болят от поредния товар невърнати бутилки от мляко, всяка почистена и напълнена с вода.

Качва се в буса. Махнали са всичко, освен предните седалки, за да се направи място за накамарените кутии и кошници, подредени върху парче мокет. Елайза оставя бутилките да се изтърколят от прегръдката й и ги нарежда, една по една, в кутия, подплатена с одеяло. Те подрънкват и водата в тях се плиска; стомахът й съчувствено им отговаря. Тя присяда облегната на вътрешната стена и пъшка.

— Да, почини си мъничко. — Джайлс отклонява усмихнатия си поглед от шаблона. — Работиш прекалено много. Освен това и прекалено много се притесняваш. След няколко часа, скъпа моя, всичко ще приключи и ще отмине, по един или друг начин. Съсредоточи се върху този факт. Сигурен съм единствено за това, че несигурността е най-трудното за понасяне нещо в живота.

Елайза се усмихва — изненадана е, че го прави. Жестикулира: „Довърши ли си картата?“.

Джайлс мацва още малко боя, подухва да изсъхне, след това оставя четката си напряко на кутия с боя. Вади си портфейла, измъква с цветист жест служебна карта и я поставя върху опакото на китката си, както би поднесъл меч. Елайза я взима, оглежда я и след това я нарежда до автентичната си окамска карта за сравнение. Текстурата и теглото не са правилни, макар че ако някой гледа картата така отблизо, вероятно играта е вече изгубена. Във всяко друго отношение това е толкова убедителна картина като всички други, измайсторени от Джайлс. При това за него е била нова област за изява и е завършена само за ден, което прави резултата още по-впечатляващ.

Елайза изписва с жестове името от картата: „Майкъл Паркър?“.

— Стори ми се добро, сърдечно и достойно за доверие име. — Джайлс свива рамене. — Естествено, приятелите ми ме наричат Майк.

Тя проучва по-внимателно подробностите и с усмивка прави знак: „На петдесет и една години?“.

С тези думи разбива сърцето на Джайлс.

— Няма ли да мина? Дори с тупето? Ами петдесет и четири? Само едно мацване на боя и мога да добавя три години, просто ей така.

Елайза прави гримаса. Джайлс въздиша и щрака с пръсти за картата. Взима четката, усуква космите й, така че да се сдобие с тънък връх, и го допира леко до картона.

— Ето. Петдесет и седем. Абсолютно най-доброто, на което съм способен. А сега спри да се държиш зле с горкия стар Майк Паркър!

Той отново се залавя за работа, показно озъбен. На Елайза й се гади от сдържано напрежение, така й се вие свят, че има чувството, че плува, но въпреки това е обвита в странна топлина, кой знае защо вътрешността на микробуса е най-удобното място на света. Такава част от живота си е изживяла сама, но в тази секунда има изобилни доказателства в противното. Ако ги хванат след няколко часа, второто й най-голямо съжаление ще бъде, че не е успяла да благодари на Зелда за желанието, практически за молбата да й помогне. Елайза не е могла да й го причини; ако с Джайлс ги заловят, Зелда не бива да бъде съучастник. Ужасно е гузна, че отблъсна приятелката си. Но въпреки това, мисли си, трябва да е направила поне едно правилно нещо в живота си, за да получи такава невероятна вярност от нея.

Шумът, който Джайлс вдига, докато прибира пособията си, връща Елайза в жестоката реалност. Вятърът, твърде сух да удържи и капка вода, нахлува във вътрешността на Мопса и тя чува от вътрешността на киното тътена на зловеща музикална тема. Слиза от микробуса и присвива очи срещу залязващото слънце.

— Гордея се с теб!

Елайза поглежда надолу към Джайлс. Той е приклекнал и плакне четката си. Залязващото слънце го озарява изотзад, но тя успява да различи спокойните бръчки на сърдечното му задоволство. Той обяснява:

— Каквото и да стане, аз съм старец. Дори алтер егото ми, Майк Паркър, е стар. В края на пътя сме, какво означава за нас един риск повече? Но ти си млада. Животът се простира пред теб като Атлантическия океан. И въпреки това — я се виж. Не се страхуваш!

Елайза си дава време да се порадва на комплимента, понеже има нужда от него, а след това, за да разведри атмосферата, издува гърди и започва да жестикулира с престорен патос. Джайлс се мръщи.

— О. Значи все пак се страхуваш? Дори много? Е, не ми го казвай на мен, скъпа. Аз съм ужасѐн!

Преувеличеният му страх прави истинския по-управляем. Елайза се усмихва, благодарна за заземяването, и отстъпва да огледа нарисуваното от шаблона на Джайлс в мелодрамата на оранжево-пурпурния залез. Затаява дъх. Фалшива карта в джоба е едно. Фалшив надпис, нарисуван върху моторно превозно средство, е вече съвсем друго ниво на дързост.

„МИЛИСЪНТ ЛОУНДРИ“

Зад надписа почистената врата на Мопса сияе на слънцето и се превръща в басейн, в който Елайза се гмурка и в чиито дълбини се дави, докато, в замайваща смяна на ролите, не се оказва надарена със способностите на създанието и започва да плува, дори да диша, а не просто да бълбука на повърхността като варящите се яйца — стрелка се през теченията на тази невъзможна картина. Представата й за претъпканата, мръсна уличка, потънала в смрад на изхвърлени пуканки, не изчезва напълно, но тя вярва, че може да усети цялата океанска гмеж на създанията да се събира на едно място и да я търси за напътствия. Времето е настъпило.

26

Капачката на шишенцето се изплъзва от потните му пръсти, отскача от плочките на пода и се завира зад тоалетната чиния. На Хофстетлър му се иска да падне на колене, да изпълзи след нея като наркоман. Някоя от чистачките ще я намери, някой от учените ще вземе отпечатъци от нея и Стрикланд, с припукващ остен за говеда, ще се докопа до виновника, преди той да успее да си уговори среща с крайслера на Бизона. Но няма време. Понеделник е, наближава моментът, когато нощната и дневната смяна се застъпват, „Окам“ ще е най-пълен с народ след трийсет минути. Хофстетлър е длъжен да си овладее ръцете, дишането и мислите, за да изпълни задачата. Не за себе си. Ще го направи за децата с животи, съсипани от засекретените медицински изследвания, чието провеждане е позволил. Девонеца по определен начин е поредното измъчвано дете. Хофстетлър може да го избави от мъките и в края му да намери щипка изкупление.

Откъсва ограничителния пръстен и гуменото връхче от спринцовката, хвърля и двете в тоалетната и пуска водата; ревът й е с ритъма на пулса в ушите му. Пръски от чинията обсипват лицето му и залепват за кожата като брадавици, докато вкарва иглата в шишенцето и дърпа буталото. Прекрасна гледка: нивото на сребърния разтвор се надига в кухия корпус. Ученият знае закона на природата — толкова красива течност не може да не бъде смъртоносна. Той прибира спринцовката в джоба на лабораторната си престилка, избърсва лицето си с ръкав и излиза от кабинката в тоалетната, като се старае да не гледа в лицето на злия си близнак в огледалото. Затвореният, разсеян университетски професор е заменен от зачервен и озъбен убиец.

27

На Антонио му трябват две години да си намери перфокартата. От кривогледите му очи е, мисли си Зелда. Бог знае как ли почиства бюро, без да събори цялото му съдържание на пода. Враждебни мисли, но тя е решила, че й се полагат. Елайза е имала цял уикенд да обмисли въпроса й. Дали са приятелки? Отговорът явно е не. Ето, вече идва краят на понеделнишката смяна, а Елайза и дума не й е обелила. Дори не поглежда към нея. На Зелда й е дошло до гуша. Или поне така си казва: до гуша й е дошло! Брустър може и да е прав. Бялата приятелка ти се умилква само докато има нужда от теб. Хубаво, обаче Зелда упорито си е набила в главата, че тази нощ лицето на приятелката й е пребледняло като рибешки корем и виж я само как все се оглежда през рамо, както и как половината почистващи продукти, които взима, падат от неконтролируемо треперещите й ръце.

Йоланда сръчква Зелда в гърба. Опашката е пристъпила напред и тя също пристъпва, само дето когато посяга към перфокартата си, най-обикновеният жест на света, й трябват повече от десетте години на Антонио — цял живот й е нужен. Все едно се пресяга през бездънна бездна. Унижението и гневът, както изглежда, без значение колко ги заслужава и желае да ги овладее, са хлъзгави вещества — хлъзгави като тази перфокарта. Тя изпърхва от пръстите на Зелда и се понася лениво като счупено крило.

28

Мопса се лашка по „Фалс Роуд“. Трябва да пристигне, според графика на Елайза, един час преди истинския перален микробус — по-ранна поява ще породи подозрения. Прегазва ярките езера на уличните лампи по протежение на криволичещата вена на „Джоунс Фалс“, покрай черните трупове на „Друид Хил Парк“ и лилавите морави на „Балтимор Кънтри Клъб“. Части от града, които Джайлс никога не е проучвал и няма да се върне повторно. Настъпва газта, когато е нервен, ето защо завива наляво по „Саут авеню“ толкова бързо, че чувства как колелата от страната на пътника почти се отделят от асфалта. Мопсът се разтърсва и една от кутиите отзад се преобръща и изсипва торпеда от водни бутилки като подводница „Поларис“. Джайлс ругае, бори се с колата, забавя скорост пред тъмен комплекс, наречен Дом за оздравяващи деца „Хепи Хилс“ — последната забележителност преди „Окам Роуд“.

Джайлс не е идвал насам от деня, когато докара деветнайсетгодишната Елайза за нейното интервю. Нищо не се е променило. Гъстите дървета от двете страни на пътя все още изглеждат така, сякаш сред тях се крият тролове, а осветеният часовник на знака на „Окам“ все още сияе като втора луна. Художникът отдавна съжалява за изиграната от него роля в назначаването на Елайза на тази длъжност. Не и днес. Днес тя има цел и гледката е прекрасна. Той се опитва да не го забравя, докато следва знаците „Товарна рампа“ на път през празния паркинг. Е, не е съвсем празен — Джайлс забелязва гигантски зелен „Кадилак Купе де Вил“, преди фаровете на Мопса да осветят дежурния на караулката, вдигнал ръка за спиране, а другата държи на прибрания в кобур пистолет на кръста.

29

Сивата светлина на охранителните монитори е целият изгрев, от който има нужда Стрикланд. Надига се от пода — леглото му в нощите, когато не може да понесе да погледне Лейни — и се завлачва в креслото. Стомахът му къркори — звукът на храносмилани обезболяващи. Сигурно това се води тежко усилие, понеже, когато кашля, в храчката има кръв. Пръски попадат по белия плик на бюрото му. Той ги избърсва. Размазват се, но това не е проблем. Карат плика да пулсира от важност. А той е важен. Вътре е планът за днешната вивисекция на придобивката. Стрикланд го вади. Чист и прекрасен е — нито една редактирана дума. Не си дава труда да го чете, просто се подписва с няколко черти. Не се задържа на диаграмите. Аутопсията изглежда сравнително стандартна за толкова прословуто рядко чудовище. Y-образен разрез. Счупване на ребрата през средата. Изгребване на органите. Отваряне на черепа с електрически трион. Мозък, изсипан в тиган. Ричард направо няма шибано търпение!

Пред кабинета му отекват стъпки. Стрикланд вдига очи от диаграмата. Толкова рано очаква само мистър Клипборд. Но се оказва, че не е Флеминг. Боб Хофстетлър е. Изглежда ужасно. Потен, блед, притеснен. Изглежда точно като Раул Ромо Савала Енрикес, напълно извън свои води. Стрикланд се обляга удобно в креслото си. Сплита пръсти зад главата си. Боли, но пък си заслужава заради впечатлението, което прави позата. Това ще бъде забавно.

30

Зелда коленичи, за да вдигне перфокартата си. Йоланда направо побеснява зад нея. Но Зелда чува само опяването на Брустър, че не трябва да има доверие никому. Нейничкият не познава Елайза обаче, нали? Разбира се, че не я познава. При все дългите им години на дружба, Елайза никога не е ходила в дома на Зелда, нито веднъж. Но тя я познава. Тя знае момичето. И това не е нейната приятелка.

Картата на Елайза чака в слота си, не е перфорирана въпреки бързото бягство на момичето от съблекалнята. Дребна подробност може би, докато не събереш всичко, което се случва в „Окам“ през последните дни. От Ф-1 изкарват оборудване под противопрахови покривала. Учените се ръкуват по време на сбогувания на кафе и понички. Смесено настроение, което превръща базата в гимназия в седмицата преди завършването: възбуда, но с примес на страх и щипка тъга. Зелда има чувството, че цялата сграда е затаила дъх. Днес става нещо голямо и Елайза, внезапно й се изяснява до болка, се е забъркала в това събитие. И откъде го научава Зелда? Било е пред очите й цяла нощ, скърцало е по подовете.

Обувките на Елайза. Тази нощ тя носеше грозни, сиви маратонки с гумени подметки, направени за бягане.

Зелда грабва картата си, пробива я и тогава, в жест, който кара Йоланда да плюе жлъчка, грабва картата на Елайза и перфорира и нея. В крайна сметка, перфокартите са първото доказателство, което Флеминг ще потърси, за да открие кой е тук и кой го няма, ако нещо се обърка. Зелда се завърта, бута Йоланда без извинение и бърза обратно в посока на лабораториите. Нещо да се обърка ли? Предчувствието й подсказва, че много работи ще се объркат, ама наистина много, и то доста бързо.

31

Хофстетлър се накланя към бюрото на Стрикланд. Държи спринцовката в джоба си. Михалков никога няма да узнае. Няма нужда да узнава. Половината течност — за военния. Другата половина — за Девонеца. Първият трябва да бъде убит, за да може вторият да умре чисто. Хофстетлър си казва, че гнусният, омразен мудак си го заслужава. Стъклото на спринцовката е мазно, изплъзва се от хватката му. Той го стиска с пръсти в джоба си и го прихваща на по-сухо място. Почти е стигнал до бюрото. Не спирай да се движиш!

— Върни се и първо почукай! — нарежда Стрикланд.

Това са безсмислени думи и Хофстетлър, чийто мозък е съсредоточен върху смисъла, ги отхвърля като компютър, захранен с дефектни данни, и прави най-лошия възможен избор — спира да се движи право пред редицата монитори на стената, които го заслепяват с шестнайсет светещи в сиво екрана. Вдига ръка да прикрие очите си — ръка, с която допреди малко е държал спринцовката. Сега е празна — мека, отпусната, безвредна.

— Чук-чук?

— Процедурата, Боб — обяснява Стрикланд. — Знам колко цените процедурите.

— Исках… да ви дам още една възможност…

— На мен? Да ми дадеш? Боб, нищо не разбирам. Свободен си да ми разкажеш всичко, което имаш наум, разбира се. Просто се върни до вратата и първо почукай.

32

Не е чувствително превозно средство — не и Мопсът — но голите гуми Джайлс чувства като част от собствената си плът и докато потегля от караулката, долавя всяко чакълче, върху което минава. Разбира се, охранителят му е махнал да продължи, без да проверява картата му, подлъган от надписа на микробуса. Но караулката винаги е най-лесната част, нали? Джайлс забавя скорост до пълзене, докато завива покрай базата. На едната стена се обляга мъж с цигара в ръка. Джайлс забърсва замъгленото предно стъкло. Да, това трябва да е — товарната рампа. Опитва се да преглътне страха си, но гърлото му е като шкурка.

Започва да се намества между двете жълти черти. Пазачът се събужда и вдига ръце пред себе си, както човек прави при разпит на идиот. Завърта пръст и Джайлс трепва при грешката си. Предполага се да влезе на заден. Разбира се. Микробусите не се разтоварват отпред. Избърсва потта от лицето си, минава на задна и се изтегля отново по първата отсечка на триточковото обръщане. Лоша работа. О, даже много лоша работа! Готов е да извърви миля пеша встрани от пътя, за да избегне публичното унижение на паралелното паркиране. А сега, тук, в утринния здрач, трябва да паркира на задна на тясно място, докато го следи подозрителен войник на пост? Джайлс проверява в огледалото за задно виждане и забелязва облещеното червено око на запалената цигара на дежурния. Превключва на задна, сграбчва волана и се моли на боговете на „Дженерал Мотърс“ за автомобилно чудо.

33

— Ами здрасти, Боб. Влизай, влизай. Какво мога да сторя за теб тази заран?

Хофстетлър се чувства от глава до пети като порицано дете, каквото е била и целта на Стрикланд. Десет или дванайсет пъти е чукал на вратата, а военният се хили до уши, изгубено е твърде много време. Той се олюлява отново пред пулсиращите охранителни екрани. Объркан е от страх и е изваден от релси дотам, че когато пъха ръка в джоба си, боцва показалец на върха на иглата. Стряска се и изсъсква панически в оголените зъби на изкуствената си усмивка.

— Просто… исках да се убедя, че вие… искате да продължите докрай… с това.

— Такива са заповедите на генерал Хойт. — Стрикланд вдига най-горния документ, приблизителна скица на придобивката, разделен с прекъснати линии на касапски порции. — И аз току-що ги подписах. Това означава, че след два часа и четирийсет и пет минути ние с теб ще се държим като добри американци и ще изкормим тази риба. Знам как се чувстваш. Но помисли за следното. Япончетата, хуните, ония с дръпнатите очички. Те също са разумни същества, нали? Но несъмнено, дявол да го вземе, нямаме проблем да изтребваме тях.

Хофстетлър си представя как скача през бюрото. Знае, че може и до това да се стигне. Лишено от елегантност действие, но толкова невероятно за човек на неговата възраст, че може би изненадата от такава постъпка ще бъде достатъчна. Стрикланд ще вдигне ръка да се защити или ще обърне гръб — няма значение. Достатъчно е иглата да го прониже. Бедрата на Хофстетлър се стягат за скок, когато забелязва иначе съвсем безвредно явление. Вероятно очите му са тренирани да забелязват антропоцентрични подробности от всякакъв вид, чак до миниатюрните протоклетки и органели. Точно зад главата на Стрикланд, на седмия монитор, образът от охранителната камера се накланя нагоре — от микробуса на пералното, който дава на заден на товарна рампа и към празното черно небе над нея.

Хофстетлър оставя спринцовката да падне обратно в джоба му. Отвръща, че да, разбира се, ще се види със Стрикланд на евтаназията, но любезното бръщолевене е заглушено от песента на сърцето му: „Слався, Отечество наше свободное!“[1] — химнът на съветската държава. Михалков е успял! След като осемнайсет години са оставяли Хофстетлър да се бори сам, руснаците са се притекли на помощ.

[1] Началото на втория куплет на химна на СССР, идентично във всичките му версии от 1943 г. и до ден-днешен, когато е част от химна на Русия. ↑

34

Елайза спринтира в пералното помещение. Започва се: за момент е мярнала Мопса да влиза на заден на товарната рампа и така да криволичи като змия, че охранителят се е втурнал напред — притеснително събитие, въпреки че е позволило на чистачката достатъчно свобода да вземе метлата и да избута наблюдателната камера нагоре, преди да избяга оттам. В кръста я подпира индустриалната мивка и тя запушва канала, пуска и горещата, и студената вода. Граби кърпи от кофата и ги хвърля във водата. Двете със Зелда са прекарали години в подигравки с графика на Флеминг, но сега тя трябва да му го признае: ритуалите, вградени в мозъка й, я държат в коловоза на работата, когато иначе би могла да рухне от ужас.

Тя измъква течащите хавлии от мивката и ги пуска, тежки като кал, в най-близката празна перална количка. Продължава в този дух, с униформа, която все повече се просмуква. Накрая напълва коша наполовина, спира водата и стиска дръжката. Бута количката, но тя не помръдва. Костният й мозък се обръща на лед. Опитва пак, оголила зъби, с напрегнати мускули и здрав напън на маратонките. Първият инч е най-труден, но след това товарът набира скорост, едно завъртане на колелата, сетне второ… Спрялото сърце на Елайза ускорява ударите си само за да прескочи отново: това е скърцащата количка, онази дето вие като котарак, и не е останало време да я смени…

35

Джайлс се стряска от почукването с кокалчета по прозореца. Пазачът прави кръгови движения с ръка. Художникът не знае какво друго да стори, освен да се подчини. Смъква стъклото и лицето на дежурния се появява ясно като бял ден пред него: сънени кафяви очи, неподдържани мустаци, космати уши. Войникът се мръщи и прекарва фенерчето по дрехите на Джайлс, който е разтърсен от спомен: връща се двайсет и две години назад, в нощта на ареста в гей бара, заради който го изхвърлиха от „Клайн и Сандърс“, а онези ми ти мустакати ченгета шарят с лъчите на фенерчетата си по тялото му и го оставят омърсен.

— Не ми приличаш на перач — казва пазачът.

— Блъдъря.

Така според Джайлс трябва да говори един шофьор, не „Благодаря ви, добри ми господине“.

Събеседникът му не оценява шегата.

— Картата?

Джайлс се ухилва толкова широко, че очаква зъбите да изпадат от венците му и се преструва, че рови в портфейла си, с надеждата дежурният, на когото му е студено и е уморен, да му каже да зареже тая работа. Пазачът мълчи; художникът няма избор, освен да извади картата. Държи я така, че да бъде прочетена без пипане, но номерът не минава. С бързината на кобра войникът, който явно не е толкова сънен в крайна сметка, я измъква от ръката му. Фенерчето озарява хартиената основа и я прави прозрачна. Джайлс вижда право през нея как мъчителят му я подрасква с нокът. Седмицата, която художникът е мацнал, за да състари Майкъл Паркър, се отлющва…

— Опа — пъшка Джайлс.

— Излез от микробуса! — отвръща войникът.

И тъкмо тогава всички лампи в изследователски център „Окам“ угасват.

36

Зелда е в пералното, когато я сполита предчувствие. Преди шест години и двата апартамента в сградата, където живееше, бяха ограбени и никога не е забравила колко бързо осъзна тогава, че нещо не е наред. Още беше стъпила само с един крак извън колата, а Брустър си седеше зад волана. Моравата на двора изглеждаше съвсем нормално; нямаше какво да се открадне оттам. И все пак нищо не беше наред. Тревата бе смачкана по необичаен начин от обувки, различни от техните. Вратата не стоеше правилно — с брава, завъртяна под странен ъгъл. Но преди всичко въздухът те задавяше, изсмукан наполовина от задъхания непознат, а другата половина — кипнал от възбуда като гнездо оси.

Втренчена в капките вода на пода, Зелда изпитва същата зловеща увереност. Външно няма нищо нередно: случва се на плочките да падне вода. Защо тогава тя я обикаля като детектив около локва кръв? Понеже, ако се вгледа внимателно, водните капки сами по себе си са улика. Не са кръгли топчета, стегнати от повърхностно напрежение. Те са резки, описващи история за припряност — припряността на Елайза. Тези издайнически щрихи са видими за Зелда дори когато лампите примигват и тя е потопена в мрак.

Такъв тип събитие трябва да бъде преживяно поне за минута, преди да повярва в него човек. „Окам“ никога не тъне в мрак. Осветлението не се изключва дори в килерите. Изтощено стенание се разнася от стените, а след това се възцарява тишина — истинска, източена от фонов шум — и оставя Зелда насаме с тътена на собствената й телесна апаратура. Не — не съвсем насаме. Малко по-нататък по тъмния коридор се чува острото скърцане на пералната количка с повреденото колело.

37

Елайза няма представа колко време щеше да й отнеме да намери в мрака вратата на Ф-1, ако вече не се намираше до нея. Сега изтласква количката през застиналата, притихнала лаборатория, кривото колелце пищи в тишината, а постоянните й сънища за помещението са единствената й карта, докато очите й не започват да привикват с много слабата светлина — първите предутринни лъчи, леещи се от прозорците на първия етаж и усукващи се като дим през вентилационните шахти, оставали невидими досега.

Количката не се блъска в нищо чак до перваза на басейна. Сиви проблясъци от вълнуващата се вода се носят през мрака като хвърлени ножове. Дали създанието може да я види? Елайза жестикулира в тъмното с треската на молитва — думи, които само може да се надява, че човекът-риба е научил.

„Ела“. „Плувай“. „Движи се“.

Тя се просва на ръба, навежда се над басейна и продължава да жестикулира. Водата я ближе. Тя не спира да жестикулира. Повтаря молбите си до безкрай. Няма представа защо е угаснало осветлението, но знае, че това ще предизвика паника, а паниката ще накара хората да защитят най-важната си придобивка. Няма надежда за съществото — или Елайза — ако той не дойде, не доплува, не приближи, сега, веднага!

Две златни очи изгряват като слънца-близнаци. Елайза губи дар слово. След секунда е свалила обувките си, потопила е крака във водата, униформата й се усуква около бедрата като студени пипала. Тя трепери и с протегнати ръце се плъзва към създанието. Златните очи са предпазливи, разбира се, че ще бъдат — и преди са го преследвали. Елайза прави още една крачка и дъното на басейна драматично се накланя; внезапно водата й стига до брадичката и тя се задъхва, тежестта на дрехите я повлича нататък по склона и още по-нататък, и накрая просто плюе вода и единствените знаци, които прави с ръце, са отчаяните, безсмислени загребвания на давещия се.

38

Мониторите плюят статично електричество. Екраните още не са почернели. Сивотата им избелява — шестнайсет умиращи очи. Нищо не е под наблюдение. Не се осъществяват записи. Контролът е всичко, за което Стрикланд е копнял още от лагера за новобранци, Корея и Амазония — контрол над семейството, контрол над съдбата… А сега мечтата му е посечена — мачете в гнилоча на джунглата. Той се изправя. Коляното му се блъска в бюрото толкова силно, че се чува изпукването на дървото. Ричард куца, обляга се на лавицата с мониторите, натискът пада на мъртвите му пръсти. Боли го още повече и е принуден да се оттласне. Кабинетът е тъмен като обратната страна на Луната. Стъпва по погрешка в коша за боклук. Остъргва стената с рамо. Налага се да си извоюва излизането през вратата, все едно е малка колкото за куче.

Стъпки — припрени, но несигурни — отекват в коридора като дъждовни капки. Лъч светлина чертае фигури в чернотата на пространството.

— Стрикланд?

Задава се Флеминг, цивилният смешник, най-безполезната пешка от всички.

— Какво… — Поредната стрела от болка пронизва Ричард, всичко го боли. — Какво е това, мамка му?

— Не знам. Бушоните?

— Е, обади се на някого!

— Телефоните не работят. Не мога.

Инстинктите на Стрикланд винаги са най-изострени, когато става дума за контакт. Изстрелва юмрук като с прашка. Докопва Флеминг за яката. Единственият им случай на докосване, като изключим ръкостискането първия ден. Но насилието винаги е надвисвало помежду им, нали? Заплахата, която мъжът от кръв и кал отправя към канцеларския плъх с клипбордчето. Ситните шевове на яката на Флеминг се късат, щом Стрикланд свива мускули.

— Намери някого. Веднага. Нападат ни!

39

Някакъв предмет притиска Елайза зад гърба. Струва й се прекалено голям за ръка, но се движи като такава, с шепа като люлка и пръсти-подпори. Друга я притиска отпред, петте нокътя одраскват съвсем леко гърдите и корема й. Достатъчно силни са да я смачкат, но вместо това я издигат — нежно, все едно е пеперуда, докато главата й се подава извън водата. Тя кашля срещу шаващите мускули на едро рамо, докато създанието я бута към по-плитката част. Не може да формулира кохерентни мисли — той я държи, люспите му под дланта й са едновременно меки като коприна и остри като кристал и макар да не си разменят нито дума, всичко, абсолютно всичко е изречено.

Рязко раздрусване разваля фантазията. Пленникът е достигнал границата на веригите си. Елайза се пробужда, успява да стъпи на крака и изважда от джобовете на мократа си престилка най-добрите инструменти, които двамата с Джайлс са намерили — ножица за болтове и клещи, които е вкарала тайно под палтото си. Вдлъбнатините по тялото на създанието проблясват в червено, макар и само за миг. Той се взира в спасителката си, очите им са на няколко пръста разстояние, а след това застава изправен и гърдите му се показват над водата, така че Елайза да има достъп до веригата, заключена за нагръдника му. Извадени от водата, хрилете му започват да пърхат, но няма съмнение какво се случва. Той разбира. Той вярва. Също като нея, и той няма нищо за губене.

Елайза намества резачката около едната брънка на веригата. Незабавно разбира, че е направила фатална недооценка. Брънката е прекалено дебела и остриетата не могат да се захванат, все едно се опитва да пререже с тях баскетболна топка. Натиква веригата в остриетата и се мъчи да я счупи, но и това няма ефект, като изключим дребни драскотини. Тя прибира резачката и забива острия нос на клещите в брънката. Мъчи се да я счупи, като отвори рамената на инструмента отвътре. Този метод не й дава опора. Дланите й се изплъзват и инструментът цопва във водата. Елайза не се опитва да го спаси. Няма смисъл. Вече е загазила до уши, стои мокра в басейна на Ф-1 и Джайлс чака отвън, а няма с какво да освободи съществото… Като същинска благословия й идва разнеслия се в мрака мъжки глас:

— Спри!

40

Джайлс вярва, че изиграва отлично представление в ролята на Човека, който не може да си разкопчае предпазния колан — и точно тогава лампите угасват. И то не само двете на товарната рампа. Всичките — прозорците на кабинети, осветлението по алеите, моравите, площадките, паркингите… навсякъде крушките примигват и гаснат. Охранителят отстъпва от микробуса, оглежда сградите и посяга към радиото си.

— Говори Гибсън, товарна рампа. Всичко наред ли е вътре? Край.

Елайза не е казала нищо за изключване на осветлението. Джайлс се възползва от възможността да надзърне в страничното огледало към товарната рампа. Копнее тя да се появи. Едновременно с това се надява да не дойде. Поне засега. Този пазач няма да се махне оттук. Така че се налага да му отвлече вниманието. Джайлс се навежда през прозореца и си прочиства гърлото.

— Сър? — Изругава се под нос, шофьорите не говорят така. Пробва пак. — Друже?

Пазачът настройва станцията си.

— Тук е Гибсън, товарна рампа, край!

— Много съжалявам за картата — казва Джайлс, — малко се срамувам от годинките си. Виж това. То е тупе. Боя се, че съм суетен, макар да те уверявам, че не ми пречи на способностите да карам пране.

Пазачът му се нахвърля и сръчно разкопчава кобура си.

— Пак повтарям, мистър Паркър. Излезте от микробуса!

41

Хофстетлър се плъзва през парапета, цопва във водата и сграбчва Елайза за раменете. Създанието изсъсква — звучи като стържене на лед, но поне веднъж смъртта не плаши учения.

— За кого работиш?

Пита, понеже още не може да повярва, че музиката и танците, тези странни тактики за опазване на Девонеца жив, могат да са измислени от тази незабележителна чистачка. Но е нужна само секунда взиране в отчаяните й очи, за да проумее, че тя е онова най-рядко възможно явление, наистина независим агент, който не се подчинява на никакви господари, освен на чувството си за правота.

— Ти си преместила камерата на рампата, нали? — пита той. — Извеждаш го оттук, нали?

Тя кима, а мислите му кипят. Няма никакви руснаци. Току-що е издухал електрическата мрежа на „Окам“ с прекъсвача на Михалков и единственият човек, който може да му помогне, е крехка женица, която не умее да говори. Подобна ситуация е напълно обречена и е жива подигравка, но Хофстетлър си мисли за онова, което е разказвал на студентите си. Представи си, че си планета. Не се смей, така им е казвал. Опитай се да си го представиш. Милиарди години самота, а после един ден орбитата ти се насочва към тази на друга планета и за кратко се доближавате. Няма ли да се опиташ да извлечеш максималното от положението? Няма ли и ти да се възпламениш и да гориш, че и да се взривиш, ако се налага? Това са Елайза Еспозито и Боб Хофстетлър — две самотни, тъй различни планети, които се докосват в течение на само едничък, но безценен миг.

— Кажи му да не ме наранява — нарежда Хофстетлър. — Ще отключа веригите.

42

Когато Стрикланд нахълтва обратно в тъмния си като катран кабинет, екраните на охранителните камери са студени и безжизнени. Той трополи и събаря всичко по пътя си. Чувства се сляп. Инвалид. Като създанието, което почти не може да диша обикновен въздух. Като Елайза, която не може да говори. Вършеещата му ръка събаря телефона от масата. Той тупва с жалостиво издрънкване. Стрикланд се чуди дали това е червеният телефон. Генерал Хойт. Исусе Шибан Христе! Ако Хойт научи за случващото се, Ричард до края на живота си ще изплаща грехове…

Ето. Здравата му ръка сграбчва гладката дървена дръжка на мачетето. Не на алабамскоуто поздравчи. Все по-трудно и по-трудно му е да прави разлика. Стоманената цев издрънчава в стената на металната кантонерка, където държи скрито оръжието си. Ричард щраква превключвателя. Поздравчито се съживява с бръмчене. Той го размахва пред себе си и се насочва в посока на вратата. Този път не се натъква на нищо. Все едно кабинетът вече се страхува от него.

Коридорът е озарен от най-слабото възможно сияние на нахлуващото утро. По коридорите отекват стъпките и гласовете само на няколко души. Който и да е изпържил бушоните, знае какво прави. Смяната на смените е идеалният момент за удар. Задръстване при асансьора. Луд хаос във фоайето на входа. Но само няколко ранни птички — в подземните коридори и лаборатории. Кой би могъл да го знае? Същият човек, който току-що е бил в кабинета му. Боб Хофстетлър. Русские. Стрикланд се придвижва по коридора толкова бързо, колкото мракът му позволява, а пътем се надишва с димящия озон от поздравчито.

— Придобивката! — крещи на всеки, заинтересован да го чуе. — Заключете придобивката!

43

И двамата не ги бива за физически усилия — слаба женица и съвсем изхърбавял биолог на четирийсет и кусур. Количката с прането все едно е пълна с циментови блокчета. Хофстетлър обаче вярва в законите за тягата и инерцията. Просто трябва да я задвижат. Елайза обаче зарязва дръжката и се навежда в количката да намести мокрите кърпи така, че да скрият по-добре съществото вътре. Прави го с такава любов, че на учения хич не му се иска да й се сопва, но все пак го прави. Тази жена е пуснала в действие плана, който съветското правителство е сметнало за прекалено рискован и заслужава да получи наградата за сериозния си опит. Тя бързо се връща на мястото си, двамата бутат, кърпите вътре жвакат от страха на съществото и колелата се завъртат, като скърцат възмутено.

Според Хофстетлър да стигне до вратата на лабораторията отнема толкова време, колкото цялата продължителност на кариерата му. В коридора властта на мрака е непоклатима, но ученият знае, че няма да е за дълго; както Михалков е казал, прекъсвачът гръмва бушоните, но и малоумен инженер ще успее да ги оправи. Двамата с чистачката се прицелват и тласкат количката в посока на товарната рампа. Съпровождат ги единствено скърцащото колелце, собственото им сумтене и хриптенето на създанието под кърпите, но изведнъж от съседния коридор отеква острата вибрация на гневен крясък:

— Придобивката! Заключете придобивката!

Хофстетлър незабавно разбира какво трябва да стори. Вади шишенце с хапчета от джоба си и го пъха в ръката на Елайза.

— Смесвай по едно с водата на всеки три дни. Разбираш ли ме? Водата му трябва да бъде поддържана на седемдесет и пет процентна соленост!

Тя го зяпа объркано.

— Чисто протеинова диета. Сурова риба. Сурово месо. Разбираш ли?

Елайза клати глава дори когато Хофстетлър й подава спринцовката.

— Ако няма да успееш, използвай това. Не допускай да го накълцат! Моля те. Не ни е дадено да познаем тайните му. Никой от нас не заслужава да ги узнае! — Освен може би, мисли си той, тази чистачка. — Той може да издържи само трийсет минути извън водата. Побързай. Бързай!

Елайза кима, но вяло, сякаш главата й може да падне от врата.

Има още много подробности за казване — информация, която е по-скъпа от живота и предпазливостта, но ученият разполага с броени секунди. Втурва се в мрака, в посока на гърмящия глас на Стрикланд.

44

Елайза бута, мускулите на краката й треперят, а тези на ръцете ще гръмнат всеки момент. Количката се движи на тласъци от по няколко инча, всяка прашинка мръсотия на пода е сериозна спирачка и тя е принудена да компенсира. Но чува Хофстетлър да вика Стрикланд и това запалва пожар под петите й, подхранван от все по-дрезгавото дишане на създанието. Тя бута и е трудно, но още по-трудно е да се държи нормално при приближаването на объркан на вид мъж — някакъв тип в бяла престилка, който, в детайл на почти обидна нормалност, още държи чашата си с кафе. Дори не поглежда Елайза — разбира се, та нали жените като нея са невидими. Никога не е била толкова благодарна за прикритието на униформата си.

Стига до острия ляв завой, който води към товарната рампа. Вижда утринната светлина, нахлуваща между вратите. Но упоритото колело не иска да поддаде. Количката не желае да завие. Идват хора. Елайза чува стъпки, все по-близо са, в крясъците зад гърба й начева истерия. Тя рита колелото и за малко да изгуби опора и да падне. От количката тече вода, наоколо е хлъзгаво. Отпуска се отново върху дръжката, твърдо решена да завие наляво с гола сила, но краката й не успяват да намерят сцепление в локвата. Коленете й се изхлузват към пода. Елайза виси на количката като дете на катерушка, което го е страх да се пусне.

Някой я хваща за ръката.

45

Зелда вдига Елайза на крака. Момичето не е на себе си, опитва се да се откъсне от хватката й, рови за нещо в джоба си, но тя я стиска здраво. Елайза не просто се тресе, а се гърчи, дъхът й пресеква, очите й примигват трескаво. Вади ръка от джоба си, стиснала нещо с вид на пневматична спринцовка. Капка сребърна течност виси от иглата, озарена от слабите лъчи на утринната розовина. Зелда полека отклонява очи от иглата към приятелката си. Шепне:

— Скъпа! Успокой се!

Гласът й създава ефекта, който лицето не е успяло. Елайза пъха иглата обратно в джоба си и рухва върху колежката си, сграбчва я за униформата. Зелда е изпитвала подобна разтърсваща мъка само на погребения и я оставя да се източи по естествен път. Прегърнала е здраво Елайза, чийто гръб се тресе. Униформата й е мокра. Прогизнала е. Зелда поглежда над рамото на приятелката си към купчината мокро пране. Бели кърпи, бели престилки, бели чаршафи…

И едно златно око.

— О, боже! — възкликва Зелда. — Боже мили!

Елайза се отдръпва, хваща я за раменете и я умолява с всяко потрепване. Вярно, че разполага единствено с пръсти, за да изрази бурята, която я разкъсва, но някак си успява да отговори на всички въпроси наведнъж: защо е била толкова студена със Зелда, защо се е опитвала да я отблъсне. Заради това е — не е искала приятелката й да стане съучастник в това, и именно тази саможертва в името на дружбата им кара Зелда да плюе на здравия си разум и да заеме мястото си до дръжката на количката.

— Ти си луда! — заявява тя. — А сега напъни!

46

Стрикланд разпознава силуета на Хофстетлър в тъмното, разпознава го по изкривената му от плоскостъпие походка. Спипал го е. Втурва се по-бързо, като тича по средата на коридора, където има бледа ивица светлина от влизащото през прозореца утро, без да обръща внимание на някакъв военен полицай, който козирува и пита за заповеди. Но след малко осъзнава нещо извънредно необичайно. Хофстетлър не бяга от него. Напротив, бяга насреща му.

Военният спира, прихваща по-здраво остена за говеда, приготвя го до хълбока си и отваря уста да изкрещи. Но Хофстетлър го изпреварва:

— Стрикланд! Освободил се е! Влязох вътре да го приготвя и го нямаше в басейна!

— Очакваш да повярвам…

Хофстетлър сграбчва Стрикланд за сакото. Той се дърпа, иска да го ръгне с поздравчито, но всичко е твърде внезапно, твърде изумяващо.

— Не съм аз, Ричард! Някой е нахлул вътре! Измъкнал го е!

— Ти си мръсното коми, което дойде в моя…

— Ако бях аз, щяхме ли да се разправяме в момента? Трябва да затворим цялата база!

Хофстетлър е така близо до военния, че носовете им се докосват. Стрикланд сърдито го изпепелява с поглед и се опитва да различи очите на учения. Истината е в очите. Виждал го е във всички, които е заплашвал. Във всеки, когото е убил. Само дето в тъмното няма как да я види.

След това — малка благословия: всички лампи във вселената отново грейват на пълна мощност.

47

Тъмнината е била приятна, като затваряне на очите за сън. Когато осветлението в „Окам“ се завръща, то е с мощността на стадион, волфрамовите крушки зад стъклата на прозорците избухват като пожар, лампите на паркинга плисват като лава. Пазачът прикрива очи и се превива, чувства се нападнат от самата сграда. Джайлс е подал крак през шофьорската врата и замръзва, също заслепен, но макар и с присвити клепачи, е обърнат в правилната посока и вижда как Елайза излиза с количката през двойните врати — точно по план, само дето едра чернокожа й помага да бутат.

Старецът знае, че не е човек на действието. Това го е наранявало неведнъж. Отнело му е живота, който е трябвало да води. Не и днес. Заслепеният войник още зяпа сградата, когато на Джайлс му хрумва идея и той дори не се замисля над нея, а преминава към действие. Сграбчва вратата на колата с две ръце и я блъсва в пазача с цялата си сила. Микробусът е доста висок и трясъкът на металния ръб в черепа на човек е ужасяващ, зловещо е и тежкото тупване на чувал с картофи, с което тялото удря асфалта, но се свършва — първото упражнено насилие в живота на Джайлс — и макар да не се чувства добре от него, той знае, че има предостатъчно насилие за извършване, особено тук.

48

Количката се спуска по рампата сама и се блъска в задната част на микробуса. Елайза спринтира след нея, а Зелда затваря крилата на вратата, за да прикрие излизането им. Междувременно нямата й колежка отваря буса и се заема да изблъска мокрите кърпи, колкото да разкрие създанието отдолу. Заварва го свито като ембрион, едната от грамадните му длани прикрива неговите стрелкащи се очи от ярките прожектори над тях. Елайза бърка в количката, хваща пленника за ръката и се опитва да го вдигне. Той се подчинява, но не се изправя докрай. Хрилете му трепкат, отекли са, а стойката му е изкривена, едва стои на крака.

Зелда пак се притичва на помощ. Хваща създанието за другата ръка, като сгърчва лице при допира до студената му, подобна на ризница плът. Държи го за не повече от десет секунди, само докато го претърколят в задната част на микробуса, но междувременно Елайза съзира сепнато разбиране по лицето й. Това не е обикновено животно, не е някакъв си гигантски гущер. Много прилича на човек, но го превъзхожда във всичко — едно същество от по-висш порядък, заклещено в студена, суха пустиня, която никога не е възнамерявало да покорява.

— Върви! — прошепва Зелда. — Върви!

Нямат време за благодарно сбогуване. Елайза посочва към охранителната камера, жестикулира „Те не могат да те видят“ и бута Зелда към вратата, защото те още не са я забелязали и тя все още може да се върне вътре и да се престори на невинна. Но мисис Фулър продължава да стои на място, инертна и сащисана, дори след като Елайза затваря вратите на микробуса и той слиза от рампата, а гумите му свирят по-силно и от повреденото колело на количката.

49

Стрикланд тича. Ненавижда тичането. На служба то е най-голямото доказателство, че е изгубил контрол. Но няма избор. Втурва се през фоайето, събаря няколко души на земята, изфучава по служебните стълби и през приемната зала, изригва през предната врата и спира да си поеме дъх. Двамата ВП са по петите му, а след тях търчи Флеминг. Отвън утрото е разцъфнало напълно. Учените се стичат към работните си места и се прозяват. Секретарките поспират да си проверят червилото в огледалцата. Всичко изглежда нормално.

Този звук обаче… Превозно средство, което е твърде близо, за да се движи толкова бързо. Стрикланд хуква надясно, през тревната площ, заобикаля ъгъла на сградата. Ето го — като гигантска снежна топка, която се спуска надолу по Еверест, към него се носи белият микробус от пералнята.

— Стреляйте! — крещи Стрикланд, но военните полицаи още не са го догонили, а сам човек с електрически остен не може да стори нищо на ускоряващия Бегемот. Охраната на караулката трескаво се изнася от пътя. Въпреки това микробусът кривва, неочаквано доказателство за нежеланието на шофьора да предизвика жертви. Има само едно друго превозно средство в този край на паркинга и при опита да се върне на траекторията си, микробусът го удря. Едната щръкнала задна перка на другата кола се смачква. Част е от дълъг, прелестен, зелен „Кадилак Купе де Вил“.

— Не! — Гърдите на Стрикланд са се свили от болка, има чувството, че са блъснали него. А гласът му продължава да се повишава и достига тембъра на момиченце: — Не, не, неее!

50

Микробусът подскача, гумите се въртят. Джайлс усеща удара от тялото на Елайза, която се блъска в облегалката на седалката му. Мирише на изгоряла гума. Буксуват. На крачка от свободата са заседнали! Той вдига очи и вижда, че предната броня на микробуса се е заклещила в яркозеления „Кадилак“. Чува пресекнал писък — според него е женски — но съзира огромен мъж да търчи към тях, стиснал някаква бухалка.

Джайлс ругае, прехвърля Мопса на задна скорост, натиска газта. Микробусът се дърпа на около ярд. Стърже метал. Счупени стъкла пукат като фойерверки. Тичащият е бърз — съкратил е разстоянието наполовина. Художникът превключва на предна и натиска педала до ламарината. Хрущи хром и прищипаните брони скърцат. Джайлс вдига пак очи и вижда войници с извадени оръжия, които крещят на бягащия да се махне от пътя, за да могат да стрелят. Онзи с бухалката обаче е полудял. Прескача някакъв храст и надава нечленоразделни крясъци. Джайлс си вдига прозореца — жалък опит за защита.

Но го прави тъкмо навреме. Мъжът с бухалката замахва право срещу него. Пукнатина разполовява стъклото. Джайлс пищи, върти волана надясно и дава яко газ, а после завърта наляво и пак настъпва газта. Нападателят удря прозореца му отново и стъклото побелява. На третия удар се чупи, а твърдите късчета се посипват по лицето на стареца. Преди четвъртия бронята на Мопса се откъртва и негодникът е принуден да отскочи, за да не бъде смачкан между двете коли. Сред облак искри микробусът си прорязва път през задницата на кадилака и плюе зелена боя — пластът е дебел, доста ръце са, както му се струва на Джайлс.

51

Хрилете на създанието са зейнали широко, разкриват потресаващи пластове червена дантела и сред тях сухожилията трептят като крачета на стоножка в търсене на твърда земя. Страдалецът пъшка хрипливо и все по-нарядко. Вдига ръка от мокрото пране, увита в кърпи като дете, което си играе на призраци, сгърчва пръсти и продължава да се протяга нагоре, сякаш с този крайник напред се възнася към небесата.

Елайза се вкопчва в китката и я връща на земята. Пленникът се бори да я вдигне нагоре и внезапно настъпва прозрението — той прави знака за вода! Елайза е увивала създанието в кърпи, глуха за дрънченето на бутилките по пода. Те се търкалят и въртят на завоите, но чистачката грабва една, отвинтва капачката и полива лицето, очите и хрилете на създанието. То извива гръб и се надига към струята. Водата се влива в тялото му по вдлъбнатите шарки, които са потъмнели до нещастно кафяво, течността изчезва за броени секунди, но страдалецът е все така сух и се задъхва.

— Добре ли е? Жив ли е? — крещи Джайлс.

Елайза сритва стената с два крака — най-близкото до „карай по-бързо“, което е способна да изобрази.

— Сутрин е! Има движение! Правя всичко по силите си!

Тя пак рита. Хофстетлър е казал, че трийсет минути са всичко, което създанието може да понесе и петнайсет вече трябва да са минали, може би и двайсет — изгубено време. Вниманието на Елайза се връща към съществото. То гъргори едва-едва и тя, която познава само техниките за първа помощ при хората — жалко ограничение, както осъзнава сега — подпъхва ръка под него и го вдига до седнало положение, а с другата си ръка грабва втора бутилка и започва да я излива върху тялото му.

Човекът-риба попива и гълта; прясно овлажнените му очи, сега на нивото на прозореца, стават жълти като глухарче — дори на път да се задуши, той изглежда изумен от света, който се разкрива извън микробуса. Елайза също гледа и се чуди дали градът притежава поне частица от магията на джунглата. Сиви скелети на угасени неонови лампи, оцветени от оранжевото слънце. Прииждащ жълт кит — трамвай. Реклама на „Кока-кола“ с мъж и жена, сгушени плътно като тях двамата, жената държи бутилка газирана напитка досущ като Елайза — поредната бутилка вода. Точно в този момент й се струва, че Балтимор не е безполезният мравуняк, за какъвто го е смятала, а е плетеница от легенди, въртоп от митове, магически лес.

Мопсът залита зад „Аркейд“, изгубва управление и въпреки че Джайлс натиска спирачка, лявата страна на микробуса, която отпред вече не е защитена от броня, се забива в кофите за боклук. Време за притеснения обаче няма. Когато Джайлс отваря задните врати, Елайза е готова, създанието е увито в мокра лабораторна престилка и закачулено с влажен чаршаф. Изкачването на пожарната стълба е грозен, тромав, лишен от грация танц, мъчителна противоположност на Шърли Темпъл и Боджангълс.

Някак си стигат до горе и минават по коридора, мушват се през вратата на Елайза и художникът се спира на прага на банята, понеже рамката е тясна, така че съседката му трябва да отпусне сама създанието във ваната, но вече и двамата са изгубили сили и по-скоро падат, неговите безполезни крака се подгъват на ръба и то пада по гръб в очакващата го вода. Плисналите пръски окъпват лицето на Елайза, както бутилираната вода от микробуса е текла по това на създанието: истинско изкупление, баптизъм. Гостът й смалява ваната на апартамента, но същото се отнася и за повечето мъже, казва си чистачката и завърта кранчето за топлата вода, понеже съдържанието на ваната се е охлаждало цяла нощ. Тръбите пищят и се тресат, после водата руква до главата на създанието. Повърхността бързо се надига, покрива лицето му. Елайза чака мехурчета от дишане. Но не следва нищо. Тя разбърква водата с ръка, за да докара температурата на басейна във Ф-1.

— Коя беше жената, която ти помагаше? — пъшка Джайлс зад гърба й. — Цяло гнездо саботьори ли си наела?

Да, басейнът — Елайза се сеща как се е потопила под водата и устата й се е напълнила със сол. Бърка в джоба си и вади шишенцето солни таблетки на Хофстетлър. Отвътре изпада и още един предмет, който издрънчава на пода.

— Боже мили, това спринцовка ли е? — изумява се Джайлс.

Едно хапче на всеки три дни, така ли беше казал ученият?

Или три на ден? Съществото е като потънала скала, няма време да се чуди. Елайза изтърсва три хапчета във водата. Докато фъщят, отново разбърква с ръка и избутва солта към лицето и шията на създанието. След това, колкото и да е ужасно, няма какво повече да стори. Хваща госта си за ръката. Тази масивна, ципеста длан, обсипана с дъгоцветни люспи, украсена с изящни спирали. Прихлупва я с втората си ръка и стиска ноктестите му пръсти, докато не успява да ги събере в юмрук, както хирург би могъл да стиска сърце.

Сянката на Джайлс пада над тях.

— Права беше — възклицава той. — Прекрасен е!

Съществото свива пръсти около нейната длан, поглъща я цялата, както змията — плъх. Смъртен гърч, мисли си Елайза, разтърсвана от ридание, но водата във ваната заблестява, първо в кобалтовосини искрици, все едно е халюцинация, след това разцъфтява, а накрая грейва в сапфирено синьо и преобразува тясната, влажна, лишена от прозорци стая в безконечен аквариум, в който те плуват — също тъй мимолетни, нереални — и живи.

Бремето от сърцето си свали[1]

1

На поднос на бюрото му се намират овъглените останки на уред. Стрикланд се взира в тях от часове. Парче метална тръба, разцепено от експлозива вътре. Червено петно, което прилича на изпържена пластмаса. Черни, засъхнали вени, които вероятно са представлявали окабеляване. Истината е, че му се струват напълно непонятни. Той дори не се и опитва да разгадае конструкцията. Просто се взира в джаджата.

Какъвто и вид бомба да е това, всичко е стопила. Също като живота му сега, нали? Стопен. Усилията му да бъде баща. Безвкусната халтура, които е считал за домашен покой. Дори собственото му тяло. Поглежда превръзките. Не ги е сменял от дни. Посивели са и са влажни. Такава е съдбата на труповете в ковчезите. Стапят се на черна каша. Но процесът не е засегнал само пръстите. Ричард чувства как разложението си проправя път по артериите на ръката. Пипалата му вече са се залепили за сърцето. Амазонка изобилстваше от такива гнилостни сокове. Вероятно няма начин да ги спре.

На вратата се чука. Той толкова дълго се е взирал в подноса, че го боли да завърти очи. Флеминг е. Стрикланд смътно си спомня, че е наредил да го повикат. Клипбордистът бил отишъл вкъщи да спи. Да спи. След катастрофа с такива размери? На Ричард не му е и хрумвало да напуска „Окам“. Самоубедил се е, че това няма общо с необходимостта първо да оцени щетите по кадилака. Размисълът му е прекъснат от Флеминг, който си прочиства гърлото. Сивата светлина на охранителните монитори е като рентген. Стрикланд вижда провисналите органи на посетителя си. Крехките му кости. Пулсиращите електроди на страха му.

— Имаш ли някакъв напредък с това? — пита Флеминг.

Стрикланд не го изпепелява с поглед. Това би изисквало поне унция уважение. Над ръба на клипборда, зад който посетителят му се крие, Ричард вижда ясно синината на мястото, където го е ударил по време на затъмнението. Шибанякът е нежен като плод.

Флеминг си прочиства отново гърлото, поглежда клипборда си.

— Имаме много парчета боя, с които да работим. Това би трябвало да ни каже доста. Марка, модел. И най-хубавото е, че разполагаме с цялата предна броня. Можем да разпратим веднага отряди за издирване на бял микробус без броня. Най-лесно ще бъде да въвлечем и местната полиция, но разбирам защо не желаете да го правите. В момента сме оградили с въжета целия паркинг, за да измерим следите от гумите.

— Следи от гуми — повтаря Стрикланд. — Люспи боя.

Флеминг преглъща.

— Освен това имаме записи от разузнавателните камери.

— Освен от тази, която е най-важна. Правилно ли съм разбрал?

— Все още преглеждаме записите.

— И няма нито един свидетел, който може да ни каже нещо полезно.

— Всъщност тепърва сме започнали с разпитите.

Стрикланд свежда поглед към подноса. На подноси се поднася храна. Представя си как изяжда уреда. Зъбите му стържат по металните парченца. Преглътнатите късове тежат в стомаха му и го пълнят. Би могъл и сам да се превърне в бомбата. Въпросът е къде да се разположи, когато гръмне.

— Ако нямаш против да го кажа — продължава Флеминг, — вярвам, че си имаме работа с добре обучени елитни войски. Добре финансирани и добре екипирани. Инфилтрацията е извършена в рамките на десет минути. По мое мнение, мистър Стрикланд, това е дело на червеноармейските специални части.

Стрикланд не отговаря. Акция на руснаци? Може и така да е. Първият спътник, първо животно и първи човек в космоса. Редом с тези подвизи кражбата на века е нищо. Плюс това в картината е и Хофстетлър. Само дето Стрикланд не може да намери и най-малкото доказателство за погрешни постъпки на учения снощи. Цялото нападение не оставя руско впечатление. Твърде непрофесионално е. Микробусът, който е натрошил с поздравчито, беше ръждива бракма. Шофьорът — някакъв дърт истерик. Ричард иска време да си помисли. Затова е извикал Флеминг тук. Сега си спомня. Сяда по-изправен. Грабва болкоуспокояващите. Хвърля няколко в устата си и дъвче. Обявява:

— Всъщност исках да кажа — и искам да е абсолютно ясно — че ограничаваме сведенията за тази ситуация в „Окам“, докато не дам разрешение да излязат оттук. Дай ми възможност да я огранича. Няма нужда засега да узнава никой, нали разбираш?

— Освен генерал Хойт ли? — пита Флеминг.

Гнилото разложение, тръгнало по ръката на Стрикланд, замръзва като дървесен сок през зимата.

— Освен… — Ричард не довършва.

— Аз… — Флеминг, който има нужда от щит, вдига клипборда към гърдите си. — Обадих се в кабинета на генерала. Незабавно. Мислех, че…

Оттам нататък разложението му е бързо. Ушите на Стрикланд се запечатват със собствената му втечнена плът. Задачата, която почти е приключил в „Окам“, всичко постигнато в Амазония. Това е било предостатъчно да се пазари за свалянето на оковите, които го обвързват с Хойт. Какво струва всичко това сега? Хойт знае, че го е провалил. Кариерната кула, която Стрикланд е изкатерил по указания на генерала, се оказва гилотина. Пада от нея, съсечен на две половини и се приземява в нещо меко. Слузта от оризовото поле. Задавил се е от смрадта на екскрементния тор. Оглушал е от идиотското скърцане на преминаващите волски каруци. О, боже. Боже, боже, боже! Върнал се е в Корея, където е започнало всичко.

Корея, където задачата на Хойт беше да ръководи евакуацията в южна посока на десетки хиляди корейци, а Стрикланд беше негов личен заместник. Случи се в Йонгдонг, където генерал Макартър нареди батальонът им да окаже отпор, а Хойт хвана Стрикланд за врата, посочи му един камион и му нареди да кара. И той караше — през димящия, сребрист дъжд, подминаваше една след друга чаплите, пърхащи лениво на подскоци от едната оризова леха в следващата.

Стигнаха до старата златна мина, полупълна с мръсни дрехи. Стрикланд реши, че трябва да ги изгори, както бяха изгорили толкова много села, та Народната армия от Севера да не успее да грабне плячката. Само дето, когато се приближи, стана ясно, че не са дрехи. Бяха трупове. Петдесет, може и сто да бяха. Стените на мината бяха на сирене от дупки от куршуми. Сбъднали се бяха най-лошите армейски слухове — клане на корейски цивилни. Хойт се усмихна, улови леко Стрикланд за хлъзгавия от дъжда врат и го погали с палец.

— ●, ●●●● ●● ● ●●●●● — каза му той.

Когато Стрикланд се връща към този момент, думите на Хойт представляват само редакции под формата на писък. Смисъла им обаче си спомня съвсем добре. Разузнавач е донесъл на генерала съобщение, че изпратените в тази мина хора са мъртви. Това беше лошо за Хойт. Лошо за Америка. Ако оцелелите успееха да изпълзят навън и разкажеха версията си, САЩ щеше да се окаже в голяма каша, нали?

Никога, ама никога Стрикланд не би допуснал да подведе Хойт. Смъкна пушката от рамото си. Имаше чувството, че сам си откъсва ръката. Но генералът вдигна пръст към устните си, след това размаха ръка в дъжда. Тук бяха само двамата. Не беше разумно да привличат внимание. Хойт извади от колана си ножа „Кабар“ с черното острие. Подаде го на Стрикланд и смигна.

На този мръсен дъжд кожената дръжка жвакаше като разложено месо. Телата също бяха лепкави, струпани на купчини по пет-шест, с извити и прегънати крайници. Той претърколи някаква жена от пътя си. Мозъкът се изсипа от дупка в главата й. Изрови от купчината мъж. Вътрешностите му се изляха, бяха яркосини. Десет трупа, двайсет, трийсет. Ричард се зарови в студената касапница, все едно се вмъкваше в утроба от трупове. Потъна сред телата, хлъзгав и смрадлив. Повечето бяха мъртви. Но имаше, да не повярваш, и живи — шепнеха, може би се молеха, може и да просеха пощада. Той преряза всяко гърло, което откри, просто за всеки случай. Тук нямаше живи, повтаряше си, и Ричард Стрикланд не беше жив.

Не повярва на звука, когато го чу. Как да вярваш на нещо в червата на ада? Но продължи напред, упорит като лиана — и на дъното на купчината откри жена. Мъртва, само че посмъртното вкочанясване бе превърнало тялото в защитна клетка за детето й. Бебето беше живо. Ама че чудо! Или обратното на чудото. Извади бебето и то се разплака. Беше шумен плач, какъвто Хойт не желаеше. Стрикланд се опита да избърше ножа си от коса и съсиреци, за да е чист разрезът. Но се тресеше прекалено силно, за да си има вяра. И не беше ли това смисълът на всичко? Да вярва? В Хойт? В насилието? Във войната? В това, че лошото е добро, че убийството е състрадание?

Ричард забеляза голямата локва. Наполовина — дъждовна вода, наполовина — кръв. Нежно притисна лицето на детето в течността. Може би, молеше се той, бебето беше чудо. Може би щеше да се окаже, че може да диша във вода. Но не съществуваше такова създание, нито едно в целия свят. Няколко гърча — и се свърши. Стрикланд също искаше животът му да свърши. Надигна се на колене, труповете се изтърколиха от гърба му. Хойт дойде при него, притисна главата на Стрикланд към облото си шкембе и го помилва по окървавената коса. Войникът се отдаде на ласката, вкопчи се здраво в спасителя си. Опита се да се вслуша в онова, което Хойт казваше, но ушите му бяха задръстени с кръв и тъкани.

— ●●●● ●●●.

След това гласът се превърна в шепот, а сега е писък. Онова, което Ричард е сторил, е зверство, военно престъпление, което ще бъде на първа страница на всички вестници по света, ако се разчуе, и то ще го направи зависим от Хойт, докато един от двамата не умре. Чак в кабинета си в „Окам“, много години по-късно, Стрикланд най-сетне разбира. Разцепващите слуха писъци от реакциите на Хойт — как е могъл да пропусне връзката? Те също са маймунски писъци, еднакви с тези в джунглата. През целия му живот първобитните крясъци са го преследвали да приеме мантията, за която е бил подготвян. Ето затова е трябвало да залови и Деуш Бранкя. Това е причината Богът на джунглата да е длъжен да унищожи Бога с хриле. Никое ново божество не се възнася напълно, преди старото да умре. Трябвало е да слуша Хойт през цялото време. И да не се плаши от заповедите на маймуните.

А да ги следва.

[1] Цитат от „Историята на Рут“ (1960) — филмът, който се прожектира в „Аркейд“. ↑

2

Въгленът е като пръчка динамит в ръката му. Не е инструмент, който често използва. Човек не избира въглен, за да изобрази антисептичен дезодориращ крем „Етикет“ или руж „Тенджи Съмър“. Не е спретнат инструмент, противоположното на изискваното от подобни продукти е, а черното плаши хората, не ги настройва да купуват. Ах, но е имало време, когато Джайлс не е приемал нищо друго! Използвал го е за голи модели най-вече, понеже въгленът е най-грубият инструмент и изисква грубост и в обекта, който рисуваш. Боравенето с него се равнява на вещерство. Дори пренебрегнати от него участъци от листа оживяват, за да очертаят скули, да повдигнат чела, да очертаят ключици, да наклонят задници, да оформят мускули на корема. По-елегантните черти потъват в графит и се издигат преродени — историята на еволюцията, изпълнена в две измерения.

Тогава беше толкова млад и не се боеше от грешки, всъщност нямаше търпение да прегърне грешките като катализатор на изненадващ артистизъм. Джайлс се чуди дали още притежава същата страст. Дали болните му стари ръце няма да му попречат да модулира цвета от черно до дим и до мъгла? Дали треперенето на вдървените му пръсти ще го спре да изпълни текстурирането от коноп до коприна и до велур? Минал е само ден от спасяването на пленника; Джайлс си отваря ушите, настроени да ловят полицейските сирени. Единственото, което успокоява ума и ръцете му, е работата. Избира си молив със средна дебелина. Омекнал е от десетилетията в ковчега си — кутия за пури. Надрасква го с нокът и го навежда към хартията, която е опънал на статива, който е положил в скута си, който стърчи наклонен, понеже художникът седи на затворения капак на тоалетната чиния.

Съществото го гледа изпод повърхността във ваната. Все още се учи как да диша водата в „Аркейд апартмънтс“ и не е способно на кой знае какво, освен да се претъркаля. Прави го с лекота, като младеж, който не е готов да напусне леглото. Джайлс му се усмихва — усмихва му се много. Първо е било, за да увери непознаваемия сфинкс, че не му мисли злото. Но сега усмивката на художника е искрена и го напира смях. Колко празни и плоски му се струват очите на котките му! Толкова много може да се прочете в постоянно променящите се очи на създанието. Интересът, който има то към Джайлс и разноцветния му набор от моливи, нито един от които не е скалпел или остен за говеда. И как е започнало да му се доверява, може би дори да го харесва.

Не, не то — той. Елайза е била твърда по въпроса и Джайлс няма против да й угоди. Не вреди, че създанието е разкошно, милиард замайващи скъпоценни камъни, излети в калъпа на човек по заповедите на художник, далеч по-гениален от един скромен старец. Той не смята, че се произвеждат маслени или акрилни бои, способни да възпроизведат подобен разгулен разкош, нито водни или темперни, които да уловят по-тъмните нюанси. Оттук и пътят към опростяването: въгленът. Джайлс казва каквото си спомня от „Дева Мария“ и нанася първия щрих, S-образната извивка на тръбния плавник.

— Ето — възкликва той. След това се изкисква изумен. — Ето го!

От този ъгъл художникът не вижда огледалото над мивката, но се чувства сякаш е отново на трийсет и пет, дори на двайсет и пет — толкова дързък, толкова храбър! Прокарва нов щрих, после още един. Не е художествено произведение, предупреждава се сам, просто скица, колкото да пораздвижи старите сокове. Но все пак не може да сдържи мисълта, че тези груби линии са най-жизнените, които е създал от деня на приемането на длъжност в „Хацлър“, предшественикът на „Клайн и Сандърс“ и на забравянето на всичко наистина важно.

Мис Стрикланд — мисис Стрикланд — да не е някакъв начервосан, кошерокос оракул? Казала е на Джайлс истината. Не само истината, че Бърни не желае това, което той е дошъл да продаде, но и че не бива да се унижава с този процес. Заслужавате да отидете някъде, където да се гордеете от това, което сте, каза тя и ето го това място — тук, точно тук, в дома на най-добрата му приятелка, на една ръка разстояние от най-величественото живо същество, което някога е виждал.

Елайза почти няма информация за произхода на създанието, но това е без значение. Джайлс долавя божествеността му и — скица за упражнение или не — никой артистичен модел не изисква по-голямо внимание от изобразяването на свещеното. Рафаело, Ботичели, Караваджо — като млад художник ги е изучавал по библиотечните книги и знае ползите и рисковете от обрисуването на възвишеното. То изисква лична саможертва. Как иначе Микеланджело е завършил фреските в Сикстинската капела за четири години? Ама че наглост — да се сравнява със старите майстори! Но има и определени сходства. И двамата са разполагали с достъп до нещо, което големият свят никога не е виждал. Дори ако полицейските сирени приближат — мили боже, струвало си е!

Джайлс започва да жестикулира на съществото да се завърти леко, след това се разсмива на надменното си искане. Колко бързо се завръщат прерогативите на портретиста! Но създанието реагира и се настанява така, че лявото му око се подава над нивото на водата, сякаш да прочете по-добре жеста. Художникът затаява дъх и решава да повтори молбата си. Създанието гледа въртящия се пръст, както би следвало с поглед крилато насекомо или птица в родните си земи — с кротка възприемчивост, лишена от враждебност. То примигва. Хрилете му се прибират леко.

След това, изпълнен с желание модел, то се завърта.

3

Кога големите магазини си смениха лампите със свръхнови? Откога натрупаните в кошове плодове плачеха при вида на собствената си красота? И в кой миг печивата бяха започнали да шепнат захарни тайни на облак, който полепваше по лицето й като щастливи сълзи? Кога пазаруващите, неодобрителни дами с масивни чанти и груби колички се бяха преобразили в жени, които се усмихваха, настояваха да мине първа, правеха й комплименти за избора? Може би бяха видели онова, което и Елайза зърна отразено в стъклото на витрината на касапина: не плахата гърбушка, сгушена да крие белезите си, а жена с изправен гръб, която сочи желаните парчетата риба и месо. Солидно количество и от двете, навярно си беше помислил касапинът, и защо не? Несъмнено подобна жена си има гладен мъж да я чака вкъщи. И тя има. Елайза се смее. Да, има!

Не взема само месо обаче. Купува яйца — и то много; корите са подредени на игрив зигзаг в количката й така, че развеселяват другите пазаруващи. Също и пликчета сол — солните таблетки на Хофстетлър няма да издържат вечно. Нужно й е известно време да намери тези неща, но Елайза няма против. Пазаруването за някой друг е прекрасно. Джайлс е предложил да го направи, но тя отказа; имаше чувството, че само тя може да отгатне от какво ще има нужда създанието. Използва обществен транспорт, без да обръща внимание на полицаите, като си напомни, че те нямат представа какво е направила, и стигна чак до Едмъндсън Вилидж. Зелда редовно сипе хвалби на тема изобилието в търговския център и се оказа права. Зелда: Елайза има да й казва много неща и непременно ще го стори по време на следващата си смяна — жизненоважно е да не пропусне нито една, ако се надява да избегне подозренията. Като се сеща за приятелката си, сърцето й — вече препълнено — се притиска към решетката на гръдния й кош.

Елайза се изненадва да открие в предната част на магазина отдел с растения и цветя. Привлича я; тя оставя протегнатите филизи и висящият бръшлян да я помилват по лицето. От това е имало нужда създанието, за да запълни празнотата на лабораторията и му е нужно и сега, за да заобли острите ъгли в банята. Тя избира най-листатите растения, които вижда. Два гъсти папрата в саксии; ще скрият много от порцелана и плочките. Палма-трева с листа като дланите на създанието; може би ще разсее самотата му? Драцена, достатъчно висока да стигне лампата над мивката; може би ще придаде на цялото помещение зелен оттенък…

Натъпкани в количката, листата гъделичкат Елайза по носа и я карат да се кикоти. Как ли ще замъкне всичко това до вкъщи? Ще трябва да купи една от ръчните колички, които видя до входа. Неочакван разход, но каква ли разлика ще създадат няколко долара повече? Днес е първият ден от живота й, в който тя не брои центове и е твърдо решена да се наслади докрай на това. Носи широката си усмивка, все едно е екстравагантна шапка. Трябва да се постарае да я овладее. При вида на жена, толкова ощастливена от покупката на продукти, на всяко ченге с капка акъл в главата ще му светне червено за тревога.

Трудно е и е доста забавно да маневрира между растенията с количката си и когато я насочва към касата, тя се блъска в някаква стойка. Стотина картонени освежители за въздух танцуват на куките си. Елайза плъзва разсеяно пръст по тях. Изрязани са във формата на малки дървета, всяко рекламира различен аромат. Розова череша. Кафява канела. Червена ябълка. Има няколко зелени. „Истински боров аромат!“ — обявява целофаненият пакет.

Елайза не е очаквала, че усмивката й може да се разшири още повече, но все пак се случва. Тя грабва един освежител от щанда. Не — взима всички зелени от куката. Шест са. Не приличат много на дървета от джунглата, но все пак са някакво начало.

4

Дори когато сълзите му покапват по хартията, Джайлс ги включва в композицията, размазва ги с ръба на дланта си и вгражда течна мекота в суровите щрихи, така изобразява люспите на създанието. Усмихва се на това откровение, макар да очаква, че е само едно от многото предстоящи. Сълзи, капка кръв, нишка на слюнка от целувка: създанието ще използва магията си да превърне и тези субстанции в изкуство, в благодат.

Джайлс вдига ръка, завърта пръст. Създанието се намества, за да му се покаже от друг свой ъгъл, изпъва блестящата си шия, почти се пъчи. Джайлс се засмива, вкусва сол, облизва я и рисува, рисува, рисува — умиращ от глад пред отрупана маса, който се притеснява да не би сервитьорите да отнесат пиршеството. Дори не забелязва кога е заговорил — гласът му шушне като шумоленето на графита по хартията.

— Елайза казва, че си съвсем сам. Последен от вида си. Поне така я разбрах. — Художникът се засмива. — Колкото и да се старая, не успявам да схвана всичко, което тя казва. Естествено, не й повярвах отначало. Та кой ли би се хванал? След това те видях и ако мога да го призная, много си убедителен на живо. Надявам се ще ми простиш по-ранното недоверие. Може би дори ще ми симпатизираш. Какво си помисли, когато надникна за пръв път към вътрешността на военния кораб или на цистерната, в която те бяха сложили? Не мога да си представя особено ласкателни към човешкия род мисли. Но всичко се променя…

Хребетът над очите на създанието: рисува го сив като мъгла, беззащитен.

— Но после Елайза те намери. И ето отново — нали? Промяна. В нея със сигурност. Но да заподозра ли, че и в теб? Може би ние, хората, не сме лоши до крак? Ако такава мисъл ти е минала през ума, благодаря ти, макар да съм те предупредил, че е твърде щедра към нас.

Каскадата от люспи по гърдите на създанието, гладки като листенца — художникът рисува в тъмносребристо всяка една поотделно.

— Сега, след като се запознахме както трябва… о, между другото, аз съм Джайлс. Джайлс Гъндерсън. Прието е да се ръкуваме, но щом сме стигнали до етапа на голота в банята, предполагам, че можем да го пропуснем. Нали разбираш, сега — като съм те срещнал — се улавям, че съм се върнал в кръг там, откъдето започнах. Не съм сигурен дали съм съгласен с нашата Елайза. Дали си сам-самичък? Възможно ли е? Защото ако ти си аномалия, то и аз съм такава…

Прозрачните плавници той рисува в пепелно облачносиво, костиците в тях — черни щрихи.

— Глупаво е. Но имам чувството, че и аз съм изваден от мястото си. Или времето си — може би съм роден прекалено рано. Онова, което съм изпитвал като момче… бях твърде малък да го разбера, твърде не на място или време, за да предприема нещо по въпроса. Сега, когато разбирам? Е, стар съм. Виж ме само. Заклещен съм вътре в това тяло. Времето ми изтича, макар и да се чувствам така, сякаш никога не съм имал време, не и истинско…

Формата на черепа изобразява с най-гладките, леки като перце щрихи.

— Но не е възможно да съм единствен, нали? Разбира се, че не. Не съм тъй специален. Аномалии като мен съществуват навред по света. Но кога една аномалия престава да бъде такава и става нещо обичайно и редно, а? Ами ако двамата с теб не сме последни представители на вида си, а едни от първите? Първите по-добри създания в един по-добър свят? Можем да се надяваме, нали? Че не сме от миналото, а от бъдещето?

Джайлс вдига рисунката на една ръка разстояние. Като за скица на модел не е зле. А и за какво служат скиците, а? Упражнение за по-сериозен труд. Той пак се киска. Дали планира нещо такова? Леле, не се е чувствал толкова вдъхновен от десетилетия.

Поема си дъх и обръща листа към ваната. Създанието накланя глава така, че и второто му око да се подаде от водата. Взира се в скицата, след това накланя глава да я сравни с потопеното си тяло. Учените от „Окам“ може и да настояват, че наличието на самосъзнание в създанието не е възможно, но Джайлс е готов да свидетелства друго. Гостът във ваната разпознава собствения си портрет и за него той е различен от отражение в река. Това е, накратко, магията на изкуството. Осъзнаването на възможността да те изобразят по подобен начин означава активно съдействие с художника. Боже мили, мисли си Джайлс, вярно е — те не са така различни един от друг. Струва му се, че все още би могъл, на подходяща светлина и окъпан в подходящата вода, да изглежда красив.

5

Двуколесната пазарска количка е по-маневрена, отколкото посестримата си на работното място на Елайза, но балтиморските тротоари представляват по-сериозно препятствие от лъснатите лабораторни подове. Късен следобед е и за последно е спала преди цяла вечност, но Елайза още не се чувства уморена — да държи създанието в обятията си в микробуса, сякаш я е инжектирало с противоположното на препарата, с който е пълна спринцовката на Хофстетлър. Наелектризирало я е. Слиза от автобуса няколко спирки по-рано, за да хване обиколния път за дома и да изгори тази нервна енергия. Колкото и да й се иска да види създанието отново, соленият аромат на Патапско я примамва напред като прясно опечени бисквити — дете.

Тя изтиква количката покрай някакъв знак за забрана и работеща корабостроителница. След това намира тесен пешеходен кей. Законно ли е да върви по него? Последното, което й трябва, е полиция. Но следи от забрана няма. Елайза излиза на реката — сянката на града се изплъзва от гърба й като нощен халат. Няма ограда, няма забранителни знаци — нищо, освен табела с надпис: „Плуването забранено! Риболовът забранен! Достъпен от морето над 30 фута!“. Идеята за риболов винаги е отвращавала Елайза, а никой в Дома не я е учил да плува, но тя разбира предупреждението достатъчно добре. Щом водното ниво достигне белега за 30 фута, нарисуван на бетонната стена — ако приемем, че някога изобщо завали отново — каналът ще осигури достъп до залива, както и до океана.

Елайза паркира количката си и стъпва на ръба на кея. Присвива очи срещу буйните солени пръски, които подсказват, че денят не е толкова прекрасен, колкото тя го възприема. Това обяснява защо хората в автобуса са си вдигнали яките и са се прегърбили, та да не чувстват как студът пропълзява под палтата им. Помага й да проумее и защо жената от другата страна на пътеката срещу Елайза е забелязала слънчевата й усмивка чак на третия опит.

Жената беше хубава, точно както чистачката — поне допреди събитията от изминалия ден — си е мечтала да бъде, именно каквато винаги си е представяла собственичката на „Изисканите обувки на Джулия“. Слаба, но надарена достатъчно да изпълни раирана фланелена рокля, а ансамбълът е подчертан от катарами с изкуствени скъпоценни камъни, подходяща брошка, гривни, обеци и сватбена халка. Само русият кошер изглежда демоде, което Елайза приписва на факта, че това е работеща жена, а те — поне доколкото знае — са все заети.

Когато най-сетне надникна в очите на жената, тя се поколеба, преди да отвърне на усмивката й — като всички останали, май бе хваната неподготвена за веселието на спътничката си. Погледна надолу към ръката й, явно забеляза липсата на пръстен. За изненада на Елайза, тя не се намръщи, а даже май се зарадва — усмивката й изгуби принудителността си, стана по-искрена. Чистачката долови, че колкото и да се възхищаваше тя на тази прекрасна професионалистка, жената й се възхищава дори повече. Още по-налудничаво, имаше чувството, че чува какво си мисли: „Прави каквото сърцето ти подсказва. На всяка цена следвай сърцето си“.

И ето че Елайза прави именно това. Но тук, на края на света, температурата пада много бързо и тя започва да се притеснява от измъченото изражение на онази жена. Ами ако дамата, която притежава всичко, все пак е тъй нещастна, каква надежда има някаква чистачка нощна смяна, която едва успява да си плаща наема, неумението да говори й реже пътя към обществото, а и по случайност във ваната й се е изтегнала свръхсекретна амфибия?

Елайза отваря очи, обръща се и примижава на север. Вече няма капка съмнение — денят е сив и коварен. Доказателството са прожекторите на „Аркейд“ в далечината, мистър Арзъниън не ги включва преди да стане достатъчно тъмно, та да оправдае разходите. Елайза я присвива стомах. Оттук може да види киното, което означава, че създанието е на една ръка разстояние от реката. Тази близост я разстройва. Тя се вкопчва в количката си, обръща я и се запътва към дома с най-висока възможна скорост.

Заварва Джайлс да похърква върху затворената тоалетна чиния, с ръце, целите във въглен. Тихо, за да не го събуди, тя се отпуска на оръфаното килимче, скръства ръце на ръба на ваната и намества брадичка върху тях. Взира се в очите на създанието, все още ярки като звезди под водата, и се вслушва в лекото бълбукане на дъха му. Той примигва за поздрав. Елайза протяга ръка и прокарва показалец през водата, докосва леко дланта му, пръстът й е единствената тичинка на огромно, росно, неразтворило се цвете. Вслушва се и за своето дишане, но не чува нищо. Ръцете са средството, чрез което те двамата си говорят, но това? Това е докосване. Елайза си представя жената в автобуса — седи сковано, не докосва никого. Отсъствието на страх, осъзнава, може да бъде сбъркано с щастие, но не е едно и също. Дори не си приличат.

6

Гледай как светът се пренавива. Ускорен живот, напълно бездушен — нож, стържещ рибешки люспи, докато цялото им сияние не изчезне. Стоп. Порадвай се на пляскането на магнитната лента, опъната до скъсване. Пусни. Безкрайни коридори, всичките еднакви, клонинги с бели престилки се носят през тях като кръвни телца. Изолирай личността, която те интересува. Превърти, превърти. Направи дисекция на касетата по секунди, половинки от секунди, четвъртинки дори. Мъжете вече не са мъже. Те са абстрактни форми, които можеш да изучаваш като отшелник — евангелие. Неясната сянка в джоба на онзи учен може да се окаже тайната на всичко живо. Замаяната усмивка на застиналото му насред кадър лице като нищо ще излезе дяволски череп. Шестнайсет камери. Безкрайно множество улики. Пренавий, спри, върни. Този коридор, ето този. Няма как да избяга. Всички пътища водят обратно дотук, до кабинета му. Не е по-близо до истината. Нито по-далеч. В капан е.

Очите си Стрикланд чувства като развалени наденички, които всеки момент ще се пръснат. Толкова много зелени бонбони си е донесъл от джунглата, а е трябвало да донесе стъкленици с buchité. Няколко капки и ще види всичко, което тези касети крият. Безкрайни часове наред се занимава с тях. Само един от тях му е потрябвал да овладее таблото за управление. Пушка „М1 Гарланд“, „Кадилак Купе де Вил“, видеокасетофон — всичките са еднакви отвътре. Хвани го здраво и го направи част от теб. Ричард е спрял да усеща копчетата и циферблатите около обед. Сега има чувството, че може да управлява касетите с мисъл. Това е тайната, мисли си. Нека кадрите се леят като вода, ти потопи ръце в нея и си хвани риба.

И ето ти го на̀. Просто ей така. Камера 7. Товарна рампа. Първите няколко секунди от последната касета преди затъмнението. Камерата дали не се вдига нагоре? На жизненоважни няколко пръста? Стрикланд превърта. Преди, след, преди, след.

Става от стола си. Коридорите, кълне се, са станали още по-ярко осветени. Прикрива очите си с длан, на кого му пука дали ВП-тата ще помислят, че е перколясал, и подминава Ф-1 на път за товарната рампа — по същия маршрут като на краденото създание. Избутва крилата на двойната врата от пътя си и протяга ръка. Няма слънце. Нощ е. Отново е изгубил края на времето. Рампата е празна, като изключим локвите масло. Стрикланд трескаво се върти. Поглежда Камера 7. След това поглежда под нея.

Там стоят четирима души, зяпнали безпомощно от шока. Всеки е стиснал цигара. В униформи са, прегърбени, с кожа в различни оттенъци. Общото помежду им е мързелът. През цялото време от кражбата на придобивката насам Ричард се блъска като роб в кабинета си, а те не могат да издържат пет минути без почивка — и то тук, където противоречи на наредбите? Само че той има нужда от сведения. Лепва си вкоравена, восъчна усмивка.

— Пуш-почивчица си правите, а?

Дали Флеминг наема предимно неми хора? Не, решава Стрикланд. Тези тук са просто ужасени.

— Не се притеснявайте, не сте загазили… — Той разширява усмивката си и чувства, че восъчните му устни започват да се пукат. — Ми що да не взема да пафкам с вас и аз? И вътре не е позволено да се пуши, ама проклет да съм, ако не го направя… — Чистачите тайничко заглеждат неизтърсените, растящи стебла от пепел на цигарите си. — Я ми кажете нещо, хора. Как вдигате камерата, та да не ви спипат?

На униформите им са пришити имена, точно като табелки на кучета.

— Йо-лан-да — чете Стрикланд. — Можеш да ми кажеш, сладурче. Просто съм любопитен.

Тъмнокестенява коса. Светлокафява кожа. Черни очи. Тънки устни, които обичат да бръщолевят. Не и пред него обаче. Тя си знае мястото. Ричард оставя восъчната си усмивка да поомекне. Номерът минава. Може да подуши потта й през парфюма от белина. „Йо-лан-да“ отклонява очи от армията на лайнотъркачите, които сигурно си мисли, че предава, и посочва предмета зад тях. Не е сложно устройство като онова, което е гръмнало бушоните. Метла е. Проклета, шибана метла!

Умът на Стрикланд е заседнал във видеокасетофона. Превърта напред, спира, пуска, пренавива, прескача. Стигнал е до важния кадър.

— Я виж ти! — имал е желание да прозвучи дружески, но не докарва търсения тон, а и не му пука. — А някой от вас, душици, да е виждал доктор Хофстетлър тук отзад?

7

Първите стъпки на Зелда след слизането от автобуса пред „Окам“ са нестабилни, вратът я боли от озъртане за вълна от нахлупили шлемове впити, които идват да я отведат, а глезените й се клатят в подготовка на събарянето на земята и оковаването в белезници. Цял ден е обмисляла как да постъпи. Да дойде на работа? Да се обади, че е болна? Да избяга накъдето й видят очите? Дори се е пречупила и е споделила с Брустър определени факти, масажирани до достоверност и полулъжа относно кражбата от страна на Елайза на неопределена ценност, в която тя — Зелда — без да иска е станала съучастник. Брустър е бил твърд в мнението си: да предаде колежката си. Понеже, ако направи нещо друго, тя ще е тази, която ще отнесе удара.

Зелда забелязва Елайза да върви пред нея по тротоара и потреперва от облекчение. Приятелката й е могла да избяга, да напусне града, да изостави колежката си да отговаря на възможните възникнали въпроси. Но не — точно тук е, идва навреме, крачи с хубави обувки по озарената от луната алея към приемната зала. Зелда я следва на известно разстояние и търси признаците, за които Брустър я е предупредил — опити от страна на Елайза да привлече вниманието на вишестоящите, такива неща. Отново — нищо подобно. Приятелката й влиза в съблекалнята. Зелда вече няма избор, освен да я последва и да седне до нея на пейката. Известно време не се гледат, но тя усеща помежду им количката, онази със скърцащото колело, натежала от извънземния си товар.

Вече в униформа, Елайза се отправя към склада и започва да зарежда. Зелда я следва и прави същото. Гледа как колежката й се пресяга за руло чували за боклук. Прави същото. След това вдига кана с препарат за стъкла и в секундата, в която я оставя, Елайза я взима. Двете се движат на две отделни реактивни струи, но постепенно се сближават към синхрон. Когато Зелда поставя ръка върху нова четка за прах, за да замени онази, която е била безмилостно използвана до пълно сплескване, Елайза се пресяга със замах да хване дръжката на същата.

Зелда познава количката на Елайза така добре, както и своята. Момичето никога не използва своята четка за прах и несъмнено не се нуждае от нова. Пръстите на приятелката й покриват тези на Зелда. Пръсти кафяви и бели, но във всяко друго отношение с еднакъв опит — мазолести от търкане, почернели под ноктите, порозовели от корозивни почистващи препарати и щръкнали от оръфани окамски маншети. Зелда изхлипва веднъж, но затаява всичко в себе си, без значение колко е токсичен химическият облак в склада.

Споделят тиха и невидима прошка. В съблекалнята има и други хора. Отвън са Флеминг и Стрикланд. Навред гъмжи от камери и впити. Единствената прегръдка, която Зелда си позволява, е едва осезаемото стисване на пръстите на Елайза между своите. Кокалчета се опират в кокалчета, преди нямото момиче да свали ръка от четката за прах и да избута количката си навън. Зелда остава, затваря очи, вдишва изпаренията. Лекото стискане на пръсти е голямото откровение, което е очаквала седмици наред, то е горещите сълзи на рамото на довереника, признанието, благодарността, извинението, възхитата. Ще го преживеем, казва това стискане. Ще се справим заедно!

8

Ставаме /// Слънцето го няма още го няма само фалшиви слънца има фалшиви слънца пред очите ни от много цикли не харесваме фалшиви слънца уморяват ни но жената е сляпа без фалшиви слънца и се опитваме да ги харесаме заради нея нея нея водата в тази пещера е малка но започваме да оздравяваме и е по-добра вода от последната вода без вода ще дойде болка водата не трябва да е плоска водата не бива да е гладка водата не е редно да е празна водата не трябва да има форма там водата няма форма /// в тази пещера тук са само жената и мъжът и храна но е добре да имаш глад не сме имали силен глад от реката от тревата от тинята от дърветата от слънцето от луната от дъжда гладът е живот и се изправяме и фалшивите слънца се приближават мъжът не скри фалшивите слънца когато излезе мъжът ни липсва мъжът е добър седи до малката вода и използва черен камък да ни прави малки близнаци отдавна речните хора правеха малки близнаци от клечки и листа и цветя и близнаците бяха добри близнаци правеха ни вечни и сега речните хора ги няма и сме тъжни но мъжът е добър и прави близнаци цял ден и това ни носи повече сила повече глад /// жената е посадила дървета в тази пещера и светлина от истински слънца идва от външните пещери и сега докосваме посадените дървета и те ни докосват и те са щастливи и ние обичаме дърветата и жената е посадила други дървета на стените малки плоски дървета не миришат на дървета и не са щастливи не са живи но жената ги е посадила и ще обичаме тези малки нещастни дървета за нея нея нея /// свободно се движим няма метални лиани да ни държат от много цикли не сме се движили свободно и тази малка пещера става по-голяма пещера и ето го мъжът държи близнаците които прави на нас очите му са затворени и той диша в животворен ритъм и издава спящи звуци и това е добре и ние сме гладни но не искаме да ядем мъжа понеже е добър /// надушваме жената миризмата е силна и има друга пещера нейната пещера и влизаме вътре и жената не е там но миризмите й са живи кожата й косата й течностите й въздухът й най-силната миризма са плавниците й на стената толкова много цветни плавници обичаме плавниците й и се притесняваме че си е изгубила плавниците но няма мирис на кръв няма мирис на болка няма мирис на страх и сме объркани /// глад и ние минаваме покрай мъжа към мястото на миризмите то е плоско и високо и бяло и се опитваме да го вдигнем но то е тежко пробваме да го спукаме но не откриваме шев и бутаме и дърпаме и то се отваря и миризмите миризмите миризмите то е много малка пещера с миризми пещера със собствени фалшиви слънца и взимаме камък но не е камък стискаме го и се пука това е мляко и млякото пада и ние го вдигаме високо и пием и то е добро и дъвчем камъка който не е добър захвърляме го и взимаме нова скала и тя се отваря и има яйца толкова яйца и ние сме щастливи ядем яйцата и те не са твърдите яйца които жената ни дава те са течни яйца но са добри и черупките са добри за дъвчене /// събираме добри храни много добри храни и мъжът издава щастливи спящи звуци и ние сме щастливи и има друго бяло и високо и бяло нещо и мислим в него да има още храна и бутаме и дърпаме и то се отваря но няма храна има проход и от прохода идват други миризми външни миризми и птичи звуци и насекомски звуци и ние не искаме да изпуснем жената когато се върне но сме изследователи и в природата ни е да изследваме и сме нахранени по-силни сме и са минали толкова цикли откакто сме изследвали и затова излизаме

9

Червеният телефон. Не спира да звъни. Ричард не го вдига. Не може. Не и докато не хване положението за късата, люспеста опашка. Звъни в течение на пет минути. После минават трийсет, а ако има късмет — и час. След това пак звъни. Той трябва да се съсредоточи. Хофстетлър. Този троцкистки нещастник. Поглежда към телефона, все едно досега не е виждал червено, все едно не е същото като на флага на родината. Стрикланд рови в документите, които Хофстетлър му е дал. Преструвка, просто да препоти белопрестилковеца. Не е прочел нищо, освен заглавното изречение. Не чувства листовете с мъртвите си пръсти. Но вече не му и пука. Хартията е за хората, не за боговете на джунглата.

— Трябва ли да отговорите на това? — пита Хофстетлър. — Ако искате да се върна…

— Не мърдай оттук, Боб!

Телефонът продължава да звъни. Маймунките са успели да си изкопаят тунел и към този звън, вият нарежданията си и с него. Стрикланд подравнява листовете и се усмихва. Хофстетлър избягва погледа му, озърта се, кима към мониторите. Половината показват жива картина, другите са на пауза от вчера. Ричард се чувства по същия начин — наполовина жив и наполовина мъртъв, умира си да намери Деуш Бранкя, въпреки че вените му са пристегнати от дебели стебла на лиани.

— Как върви разследването? — пита Хофстетлър.

— Добре. Много добре. Имаме напредък, много обещаващ.

— Ами, това е… — Ученият си намества очилата. — Това е прекрасно.

— Да не си болен, Боб? Малко прежълтял ми се струваш.

— Не. Нищо подобно. Заради лошото време е, навярно.

— Така ли? Тъй и тъй идваш от Русия, предположих, че при такова време все едно си си у дома.

Телефонът с все маймунките, продължава да звъни.

— Не знам. Не съм бил там от момче, разбира се.

— Я ми кажи пак откъде дойде при нас.

— Уисконсин.

— А преди това?

— Бостън, Харвард.

— А преди това?

— Сигурен ли сте, че не искате да отговорите на…

— Итака, нали? И Дърам. Имам добра памет, Боб.

— Да, точно така.

— Впечатляващо. Сериозно го казвам. Още нещо помня от досието ти, че си бил хоноруван професор. Хората доста се трудят за такъв пост, нали?

— Предполагам, че е така, да.

— И си се отказал от мястото си заради нас.

— Така е, да.

— Това е забележително, Боб. Кара човек в моето положение да се чувства добре…

Стрикланд плясва с листовете, които държи. Хофстетлър подскача на мястото си.

— Предполагам това е причината да се изненадам толкова — продължава военният. — От колко неща си се отказал, само за да се присъединиш към малкия ни проект. А сега напускаш?

Червеният телефон спира да звъни. Вибрацията на звънеца продължава още дванайсет секунди. Стрикланд ги брои, докато наблюдава реакцията на учения. Той наистина изглежда болен. Но същото може да се каже за целия персонал на „Окам“ напоследък. Трябва да се сдобие с по-добро доказателство. Ако припише толкова сериозна издънка на най-важния им учен и сбърка, червеният телефон само ще зазвъни още по-силно. Стрикланд вдишва през носа си и го усеща пресушен от горещината в Сертау. Въодушевен, проучва очите на Хофстетлър. Избягва да го гледа, но пък винаги си е гледал встрани. Поти се, но и бездруго половината яйцеглавци припадат при вида на ВП.

— Желая да се върна към проучванията.

— Така ли? Какви по-точно?

— Още не съм решил. Винаги има какво повече да се научи. Май напоследък мисля за многоклетъчния живот в таксономичното дърво. Възможно е да се посветя и на интереса си към случайните и нарочни недетерминистични събития. А и се съмнявам, че астробиологията ще ми омръзне някога.

— Големи думи, Боб. Хей, какво ще кажеш да ме научиш на нещо. Това, последното, астро-квототамбеше.

— Е… какво точно искате да знаете?

— Ти си професорът. През първия ден всички на лекцията те зяпат. Какво би им казал?

— Ами… преди време учех студентите на една песничка. Ако искате да знаете истината.

— Искам. Искам да знам истината! Никога не съм те броил за певец, Боб.

— Ами то е просто… детска песничка…

— Ако смяташ, че ще те пусна да си излезеш, без да ми изпееш тази песничка, значи наистина си луд.

Сега вече Хофстетлър се поти яко. И Стрикланд се хили до уши. Поставя длан на устата си, за да е сигурен, че халюцинаторните маймунски писъци няма да започнат да се изливат от гърлото му. Ученият се опитва да се отърве със смях, но Ричард не се отказва. Събеседникът му се мръщи и се взира в дланите в скута си. Секундите минават, но стават само по-болезнени. И двамата го знаят. Хофстетлър си прочиства гърлото и, за радост на Стрикланд, запява.

— Цветът на всяка звезда, сигурен бъди, се дължи най-вече на температурата…

Пее треперливо и невярно, повече от обичайното си личи и руският му акцент. Хофстетлър го знае, ясно като лайно на слънце, и преглъща мъчително. Стрикланд ръкопляска, а мъртвите му пръсти подскачат като гумени.

— Прекрасно, Боб. Ако нямаш против, че питам обаче, какъв е смисълът?

Хофстетлър се навежда напред със скоростта на смъртоносна кобра. Ричард се стряска, люшва се назад в стола си, посяга към мачетето, ако това е то, скрито под бюрото му. Наругава се. Никога, ама никога не подценявай натикана в ъгъла плячка. Оръжието обаче е ненужно. Не още. Ученият остава на ръба на стола си, просто е на нокти. Гласът му още трепери, но не от страх. Унижението е породило гняв и той е остър като скални ръбове.

— Смисълът? Стихчето отразява истината — отсича Хофстетлър. — Всички сме създадени от звезден прах, мистър Стрикланд. Кислород, водород, въглерод, азот и калций. Ако някои от нас постигнат своето и страните ни изстрелят ракетите си, пак на звезден прах ще станем. Всички. И какъв ли цвят ще са звездите ни тогава? Това е въпросът. Въпрос, който е хубаво и вие да си зададете.

Дружеската спаринг сесия приключва. Двамата се гледат сърдито.

— Последната ти седмица на работа — проточва многозначително Стрикланд. — Ще ми липсваш, Боб.

Хофстетлър се изправя. Коленете му треперят. Дребна победа от страна на военния, но поне нея е постигнал.

— Ако има някакво развитие, разбира се, ще се върна веднага.

— Смяташ ли, че ще има. Развитие?

— Няма откъде да знам. Но вие казахте, че имате версия…

Стрикланд се усмихва:

— Така е.

Хофстетлър още не е изчезнал от погледа му и червеният телефон започва да звъни отново. Маймунките пищят, този път обвинително. Стрикланд блъска с десния си юмрук бюрото, достатъчно силно слушалката да подскочи. Боли. Но носи и удовлетворение — все едно мачкаш бръмбари носорози, отровни мравки, тарантули, разните там амазонски вредители. Когато го прави отново, избира левия си юмрук. По-малко пръсти за нараняване има. Почти не го чувства. Удря и удря, и му се струва, че чува изпукване от един пръст, явно поредният черен шев се е скъсал. Като раните на Деуш Бранкя. Кой от двамата се разпада по-бързо? Кой ще надживее другия?

Стрикланд вдига телефона — не червения, а другия, и набира вътрешния номер на Флеминг. Флеминг може да е момчето за поръчки на генерал Хойт, но е и под негово командване. Вдига му при първото позвъняване. Отсреща се чува дрънченето на изтървания клипборд.

— Когато доктор Хофстетлър си тръгне днес — нарежда Стрикланд, — искам да го проследите.

10

Светлина изскача между дърветата под краката като палави животни много добри цветове птичи цвят змийски цвят хлебарков цвят пчелен цвят делфински цвят и ние се опитваме да ги хванем но всичко е само светлина и звук също жената го нарича музика различно от нашата музика но го обичаме и сияем любовта си и следваме светлината и музиката по прохода докато видим друг обект плосък и висок и бял и бутаме и дърпаме и влизаме и е пещера която мирише на добрия мъж кожата му косата му течността му дъха му болестта му има болест в мъжа още не може да я усети или подуши и ни натъжава но има и добри миризми на черния камък който мъжът използва да ни прави малки близнаци виждаме малки близнаци из цялата пещера толкова близнаци и докосваме близнаците си и нашите нокти размазват черното и ближем черното и то не е вкусно и има череп и на него има коса фалшива като фалшивите слънца и изпитваме самота в нашата река има много черепи смъртта е навсякъде и е добре добре да знаеш смъртта така че да познаеш живота /// ето по-добра миризма миризма на храна най-добрата храна жива храна и чувстваме животните в пещерата всички животни са наши приятели и излизат от скривалищата с остри уши и мустаци и дълги опашки и очите им греят като нашите и ни се кланят и ни се поднасят и са красиви обичаме ги приемаме жертвата и вземаме едно и го стискаме да няма болка и ядем нашия приятел и е хубав кръв и козина месо мускули кост сърце любов и ядем и сме по силни и пак чувстваме реката всички богове пернатият бог люспестият бог черупчестият бог зъбатият бог ноктестият бог хапещият бог дървесният бог всички сме част от единното няма ти няма аз има само ние ние ние ние ние /// шум лош шум пукане като лошия човек и неговата болезнена пръчка светкавична пръчка и съскаме и се обръщаме и нападаме и лошият човек издава болезнен звук но сме сгрешили не е лошият човек добрият човек е дошъл в пещерата си и е заварил да ядем неговия остроух мустакат дългоопашат приятел и ние съжаляваме ще променим цвета на съжаление мириса на съжаление течността на съжаление стойката на съжаление не искахме да нападаме не сме враг ние сме приятел приятел приятел и добрият човек ни се усмихва но миризмата му е лоша и той вдига ръка и гледа ръката си и тече кръв много кръв и кръвта тече като дъжд

11

Ръководителят на проект има достъп до всички стаи в „Окам“, освен една, и именно там се оказва Хофстетлър — в женската съблекалня. Тук, слава богу, няма камери; започнал е да смята камерите за гаргойли, които пляскат с криле във висините и докладват всяко негово движение. Навъртането пред вратата на съблекалнята ще го бележи като перверзник — приемливо в тези последни дни, само дето ще доведе до последващи разпити — така че се е намъкнал вътре, нахълтал е в бивша баня, пълна с шишета, и се е скрил зад шкаф с промишлени почистващи препарати.

Силен звънец отбелязва приключването на нощната смяна. Той чува умореното влизане на четворката жени от гробарското дежурство. Вие му се свят. Сигурно е от смрадта на амоняк. Освен ако не е от паника. Само остатъка от седмицата, повтаря си, повече не е нужно да издържи. Първата му и последна, както се надява, лъжа пред Михалков е, че спринцовката е подействала и Девонеца е умрял, а агентът го е възнаградил с подробности — в петък телефонът на Хофстетлър ще звънне двукратно и той трябва да отиде на обичайното място, където Бизона ще го качи на кораб и той ще го отведе у дома, в Минск, при очакващите го родители. Михалков дори е похвалил учения за безупречните му години служба. Нарекъл го е Дмитри.

Хофстетлър смъква очилата си и разтрива очите си, пламнали от химическите пари. Ще припадне ли? Съсредоточава се върху отгласите от съблекалнята. Обича да каталогизира по природа и занаят и си е изпълнил малката задачка по класификация на женските звуци. Коприната шумоли. Шифонът хруска. Найлонът е като звънчета. Доказателства за живот, които никога не е познавал, но все още би могъл, ако просто оцелее до петък.

— Хей, Еспозито! — Женският глас е с латино акцент и суров като сирената за смяната. — Ти ли каза на онзи тип, че сме пушили отвън? — Пауза, в която Елайза да изжестикулира отговора си. — Знаеш кой тип. Дето все те зяпа… — Пауза. — Е, някой му е казал, че местим камерата. И единствената от нас, която не пуши, си ти. — Пауза. — Дръж се колкото си щеш невинно. Ама не си. Пази си гърба, Еспозито. Иначе аз ще ти го пазя, entiendes?

Стъпки, които се отдалечават, следвани от симпатизиращо мърморене — според Хофстетлър гласът е на жената на име Зелда. Той затаява дъх заради парите и чака да я чуе да напуска поста си до Елайза. Вместо това отгоре, от фоайето, се разнася тропот — дневната смяна започва да приижда. Няма време. Ученият предприема хода си, прелазва на четири крака по мокрите плочки. Надзърта зад ъгъла. Елайза е седнала на пейката. Зелда стои до нея и си реше косата в огледалото в съблекалнята. Трябва да се рискува. Хофстетлър размахва ръка, за да привлече вниманието на нямата чистачка.

Тя завърта глава в негова посока. Облечена е, но инстинктивно се прикрива и изнася крак назад, готова за ритник. Носи смайващ чифт обувки — яркозелени, с пайети — и токчетата тропат шумно на плочките, а Зелда се обръща, вижда Хофстетлър и издува гърди да изпищи, но Елайза я хваща за блузата, скача от пейката и я завлича в сумрачния воден свят на душа, а със свободната си ръка ръкомаха оживено, без съмнение порой от въпроси. Хофстетлър вдига ръце и моли за секунда.

— Къде е? — шепне той.

— Спипаха ни — пъшка Зелда. — Елайза, спип…

Елайза с рязък знак я кара да замълчи, жестикулира припряно срещу Хофстетлър и маха на приятелката си да преведе.

Зелда оглежда учения кисело, преди да заяви простичко:

— Вкъщи.

— Трябва да се отървеш от него. Веднага.

Елайза жестикулира. Зелда превежда:

— Защо?

— Заради Стрикланд. Близо е. Не мога да обещая какво ще издам, ако използва… онази неговата палка…

Няма нужда да знае жестомимичния език, за да разбере паниката на Елайза.

— Чуй ме! — изсъсква й. — Има ли начин да го отведеш до реката?

Всички емоции се оттичат от лицето на чистачката. Тя свежда глава, втренчва се в бляскавите си обувки или може би във фугата между плочките, която се показва помежду им. След малко вдига ръце — бавно, все едно към тях са окачени тежести, и жестикулира със скръбна неохота. Зелда превежда всяка дума по реда й.

— Има кей. Към открито море. На трийсет фута.

Зелда умолително поглежда Хофстетлър; не знае значението на тези думи, но той е наясно. Тази крехка на вид чистачка с неоценима гениалност сигурно живее прилично близо до реката и може да заведе Девонеца до нещо като кей. Но това не е достатъчно. Пролетното засушаване продължава, създанието ще остане заклещено там, подскачаща на сухо риба, която няма да е в по-добро състояние, отколкото прикована за стълбовете на Стрикланд.

— Има ли някакъв начин, какъвто и да е? — моли се той. — Този микробус — ти го отведе с микробус — не може ли да стигне до океана?

Тя клати глава в детинско отрицание, миглите й са натежали от сълзи, бузите и шията са на червени петна, като изключим двата келоидни белега, които са оцветени в равномерно, нежно розово. Хофстетлър иска да я сграбчи за роклята и да я разтърси, да раздрънка мозъка в черепа й, докато не й избие всичката себичност. Но не му се отваря възможност. Звъни телефон, някой го вдига и гневната жена с латиноамериканския акцент крещи, а гласът й отеква от стените на съблекалнята:

— Телефонно обаждане за Елайза? Това не е ли най-глупавото нещо, което някога съм чувала? Как, по дяволите, се очаква да отговори тя на обаждане?

— Кой е, Йоланда?

Тътнещият вик е достатъчен да извади Хофстетлър от смаяния му унес. Идва от Зелда, която е пренебрегнал — мислил си е, че е затъпяла от страх да не изгуби работата си или нещо по-лошо. Положението и за трима им е още по-ужасно от всякога, но тази жена скача като лъвица в защита на Елайза и дава на учения малък, но безценен дар, по-тънък от клетъчна мембрана, по-малък от субатомна частица — надежда.

В кафявите очи на Зелда кипи предупреждение за учения и след това тя е тази, която хваща Елайза за ръката и я отвежда. Хофстетлър няма друг избор, освен да отстъпи, макар и недалеч, понеже знае, че трябва да излезе от съблекалнята, преди дневната смяна да нахлуе вътре. Наясно е, че му предстоят още три дни подобно напрежение и че няма да спи тази нощ, понеже чистачката не е готова да предприеме най-смисленото действие в случая. Напълно възможно е ученият никога повече да не заспи. Скрива се зад бутилките почистващо средство, докато последните няколко реплики на Йоланда отекват зад гърба му.

— Аз съм чистачка, Зелда, не съм телефонистка. Джери? Джереми? Джайлс? Как очакваш да помня?

12

Елайза е влизала хиляди пъти в апартамента на Джайлс и той винаги е бил свят, в който доминират приглушеното кафяво и избелялото сиво. Сега обаче е яркочервен. Има кръв по пода. По стената. И кървав отпечатък на хладилника. Елайза е нахлула твърде припряно, за да отстъпи назад и сега безпомощно гледа как зелените й обувки оставят алени дири по килима и линолеума. Сграбчва за опора чертожната маса на Джайлс и две котки побягват. Заставя се да проучи кръвта, да установи откъде идва. Само че тя е навсякъде.

Има и следи, които водят към входната врата. Елайза хуква в тази посока и открива, че тънка лента от кръв свързва вратата на Джайлс и нейната. Нахлува в апартамента си и заварва художника, отпуснат на дивана. Втурва се към него и рухва на колене върху купчина окървавени скици с черен въглен. Джайлс е пребледнял; примигва в каданс; трепери. Лявата му ръка е превързана несръчно със синя хавлиена кърпа, вече просмукана с алено. Елайза надзърта в банята.

— Не е тук — изхъхря художникът.

Тя обгръща лицето му с длани. Той е топъл, не е студен. Гледа го въпросително и Джайлс отвръща със слаба усмивка.

— Беше гладен. Стреснах го. Диво животно е. Не можем да очакваме да се държи различно.

Ако ще го прави, трябва да е бързо, така си казва Елайза. Сграбчва хавлията и отлепва мократа тъкан от ръката на пострадалия. От китката до лакътя му има тънък като паяжина разрез, така фин, че може да го е гравирал единствено острият нокът на съществото. Раната е дълбока и още кърви, но струята вече е слаба. Елайза се втурва в спалнята, грабва чист чаршаф от полицата, връща се и прави нова превръзка. Сякаш платнен водовъртеж поглъща ръката в морска пяна — дори тук, дори сега, тя не спира да вижда вода. Джайлс стене, но усмивката му се крепи като евтина маска. Слага лепкава ръка на бузата й.

— Не се бави при мен, скъпа. Иди го намери. Не може да е отишъл далеч.

Елайза не знае какво друго да стори. Втурва се към външния коридор и затваря вратата зад гърба си. Отначало забелязва само най-крещящите следи от кръв, но при по-внимателен оглед открива червени капки, които очертават отделна пътека към стълбите на пожарния изход. Невъзможно е, мисли си тя. Създанието би било твърде изплашено. След това от киното на долния етаж се разнася фанфарен зов. Май не звучи много по-различно от записите, които е пускала във Ф-1. Тя тича, търчи по металните стъпала толкова бързо, че й призлява като в стремително спускащ се асансьор, след това се препъва през уличката и надолу по тротоара на „Аркейд“, кадифеното въже й се зъби, шарените плакати я замайват.

Капките кръв, вече само няколко, блестят под светлината на прожекторите като разпилени скъпоценни камъни. Водят към вътрешността на киното. Елайза хвърля поглед към касата за билети. Мистър Арзъниън е на гишето, но се прозява и се бори със съня, и тя не се поколебава. Поглежда към краката си, които са обути в изумруденозелени „Мери Джейн“ с дебели катарами и кубински ток — май стават за танци. Казва си, че е Боджангълс и че звукът на телевизора е намален, а после се понася край Арзъниън, както е танцувала невидима покрай безброй бачкатори в „Окам“.

Оръфаният мокет под обувките й отстъпва на линолеум с индиански шарки. Тя извива шия към прашния, покрит с фрески купол, който според мистър Арзъниън е посрещал знаменитости, политици и гиганти от индустрията през четирийсетте и петдесетте, когато „Аркейд“ е бил важно средище и преди горните кабинети да бъдат пожертвани, за да се направят два бедняшки апартамента. Годините и липсата на поддръжка не правят нещо по-малко красиво; Елайза е стигнала до този извод и вярва в него с цялото си сърце. Фоайето обаче е твърде ярко осветено и тя знае, че създанието ще търси мрак.

Дори окъпана в примигващата светлина на филма, Елайза не успява да види нито един тил в която и да е от хиляда и двестате седалки в киното. Няма значение — екранът, терасата и съзвездията лампи на тавана придават на залата величие на базилика. И нима не се е прекланяла тук като момиче? Нали тук е открила нужното да си построи прекрасен измислен живот и именно тук, ако има късмет, може да спаси каквото е останало от него.

С благочестиво привеждане тя се промъква по пътеката. Върви последна прожекция на „Историята на Рут“, епичен библейски филм, за който тя не знае нищо, макар да познава най-високо произнесените диалози и всяка една нота музикален съпровод. Между надзъртането по протежение на потъналите в мрак редици седалки отляво и отдясно, Елайза хвърля погледи и към екрана, където потна тълпа поробени мъже къртят камъни в каменоломна под намръщения взор на грамадна езическа статуя. Това значи е Хамос, чието име толкова често чува да тътне под пода. Ако и нейното създание е бог, поне не е така страшно.

Елайза вече си представя ужасена как доскорошният пленник се скита из централен Балтимор, когато вижда тъмна сянка, свита между първия и втория ред. Гмурка се под лъчите на прожектора. Ето го, присвил е колене към хъхрещите си гърди и е прикрил главата си с ръце. Елайза нахълтва в реда, изоставила всякаква предпазливост, токовете й тракат и създанието изсъсква — сурово предупреждение, което тя не е чувала от първото си приближаване с яйцето. Съскането е знак от дивата природа и тя спира, страхът я сковава, не е по-храбра от безбройните твари, които някога са показвали коремите си на този превъзхождащ ги звяр.

От говорителите, досущ като полеви записи от джунглата, тръбят болезнени викове и звукови ефекти на шибани с камшици гърбове — робите в каменоломната се опитват да преместят каменния идол. Създанието се сгушва още по-ниско и така стиска главата си с ръце, все едно се опитва да строши собствения си череп. Елайза се отпуска на колене и пълзи по линолеума. Сипещите се вълни от цветна светлина превръщат очите на съществото в калейдоскопи и то се отдръпва, препъва се на колене, останало без дъх.

Прозвучава оглушителен трясък и Елайза не се сдържа, обръща се — Хамос се е катурнал и е затиснал пищящ роб. Човекът-риба отвръща с жалостиво кучешко скимтене, тресе се. Вероятно се бои, че той е предизвикал тази болка на екрана, спира да отстъпва и вместо това посяга към Елайза. Тя се плъзва напред на колене и го взима в обятията си. Той е студен. Сух е. Хрилете му пърхат по шията й, груби като шкурка. Трийсет минути, предупредил я е Хофстетлър, с толкова време разполага. Има авариен изход. Води право в уличката. Елайза ще измъкне своя бог, ще го качи горе, ще го отведе на безопасно място. Иска само още няколко секунди да прегръща това прекрасно тъжно създание, което никога няма да бъде в безопасност, не и в нейния свят.

13

Ръката я боли от повтаряне на знака за „болница“. Но Джайлс не иска да отиде в спешното и Елайза прекрасно разбира защо. Докторите познават раните от нокти от пръв поглед и съществува цяла процедура за справяне с дивите животни — ще последва посещение при мистър Арзъниън и претърсване на „Аркейд Апартмънтс“, за да са сигурни властите, че обитателите не приютяват опасен звяр. А двамата с Джайлс действително приютяват такъв и знаят отлично какво правят местните власти с опасните зверове — отнемат ги от неспособните да се грижат за тях господари и ги приспиват.

Така че Елайза отстъпва пред настояването на художника и обработва раната любителски — с йод и стерилни превръзки. Той се шегува постоянно — неговият начин да даде да се разбере, че не е разстроен — но не е успял да успокои особено съседката си. Една от котките му е била изядена. Кой знае каква инфекция ще тръгне от раната. Джайлс е стар и не е в цветущо здраве. Ако нещо му се случи, вината ще е нейна — нейна и на сърцето, което не може да удържи. Нейното сърце следователно е диво животно — второто живо същество, на което предстои затвор, ако екип на Контрол над дивите животни почука на вратата.

Елайза наблюдава Джайлс и се грижи той да погълне и супата, и водата, която му е наляла, когато и двамата чуват плискане от ваната. Споглеждат се. Още отначало са забелязали способността на създанието да влиза и излиза от водата, без да издаде и звук, а това означава, че ги предупреждава преднамерено за ставането си. Джайлс стиска лъжицата си с все сили и сърцето на Елайза се къса. Всички се променят — и не към добро.

На човека-риба му е нужна цяла минута, за да излезе от банята. Крачи бавно, с наведено към пода лице, хрилете му са сгънати в поза на подчинение, смъртоносните нокти са скрити зад бедрата му. Покритият му с перки гръб е превит миролюбиво и той притиска рамо към стената, сякаш е прикован към една от бетонните колони на Стрикланд. Елайза е сигурна, че през безкрайно дългия си живот създанието никога не е изпитвало разкаяние и стои с протегнати ръце, готова да приеме извинението му, макар и да не е склонна да се примири със своето собствено.

Съществото се бои да я погледне и се промъква покрай нея, като трепери толкова силно, че люспите му падат и се сипят по пода, където блестят ярко като съзвездията от лампи по тавана на киното. Пристъпва през стаята като някой от пребитите слуги на Хамос и навежда още глава, докато тя не се изравнява със седналия до масата Джайлс. Художникът поклаща своята и протяга ръце.

— Моля те! Не си сторил нищо лошо, момче.

Създанието изважда ръце иззад гърба си и ги протяга бавно, докато ноктите му, сега скрити наполовина в пръстите, не докосват превръзката на художника. Той поглежда Елайза, тя отвръща на погледа му, споделя и объркването, и надеждата му. Гостът им вдига ръката на Джайлс от масата нежно, все едно е бебе, и я намества под сведеното си лице. При все плахото му държание, позата е обезпокоителна: има вид, сякаш се кани да изяде пострадалия крайник; прилича на сгълчано дете, което е принудено да довърши вечерята си насила.

Но следва не тъй свирепа и далеч по-странна постъпка. Създанието облизва ранената ръка. Езикът му, по-дълъг и по-плосък от този на човек, се стрелва между двойните челюсти и близва превръзката. Джайлс мърда устни, но е твърде стреснат, за да каже нещо на глас. Елайза не е по-добре подготвена — и едничка буква не се оформя в отпуснатите й ръце. Съществото леко върти ръката на художника и намокря целия бинт, докато той не залепва за кожата, докато съсирената кръв не се втечнява и не е изблизана до капка. Накрая отпуска лъсналата превръзка в скута на Джайлс, навежда се полека и — като целувка на раздяла — близва темето му.

Ритуалът внезапно приключва. Старецът примигва срещу създанието.

— Благодаря?

То не реагира. На Елайза й се струва, че е прекалено засрамено да помръдне. Но денят е бил тежък за същество, чиято единствена утеха е във водата — хрилете и гърдите му започват да се издуват и да треперят. Елайза иска да измие ръката на Джайлс, да сложи отново йод и да я превърже в стерилни бинтове, но не може да понесе мисълта да обиди създанието. Тя се приближава и полага длан на сведения му гръб, нежно го побутва към банята. То й позволява да го отведе, но върви заднешком и не изпуска от очи художника. Движи се толкова тромаво, че на Елайза й се налага да го издърпа за ръка през вратата и рамото му разлюлява освежителите за въздух, които приличат на дръвчета.

Тя го настанява във ваната. Лампите са изключени и гостът й потапя лице под повърхността, но светлината в очите му продължава да грее. Елайза се навежда да сипе сол във водата, но усеща, че той я наблюдава. Цял живот е усещала мъжете на улицата и в автобуса да следят движенията й. Сега е различно. Възбуждащо е. Когато посяга във ваната да разбърка солта, очите им се срещат, макар и за миг, и в този миг тя разчита в тях и благодарност, и почуда. Идеята е потресаваща. Тя го изумява. Как е възможно, когато той е най-изумителното нещо, живяло някога?

Приключва с разбъркването. Дланта й е до лицето му. Дели ги съвсем малко разстояние, така че тя просто допира длан до бузата на госта си. Гладка е. Елайза се обзалага, че учените никога не са забелязали това, за да го запишат при всичките си данни. Те са описвали само зъби, нокти, шипове. А сега тя милва създанието, дланта й се плъзга по шията и рамото му. Във водата температурата му се изравнява с тази на въздуха и може би затова тя не долавя плъзгането на ръката му по нейната, докато не достига до меката, по-синкава плът от вътрешната страна на лакътя й. Люспите на дланта му са като кинжалите на лилипути, които игриво боцкат кожата й, а ноктите му се забиват, но не толкова силно, че да пуснат кръв, и напредват към бицепса й, като оставят бели драскотини след себе си.

След като е превързала раната на Джайлс, Елайза се е преоблякла в тънка като тюл риза, още от времената на Дома, и когато създанието плъзва ръка от рамото й към гърдата, памукът незабавно се намокря, като по магия. Първо едната гърда, сетне и другата натежават в плен на ризата, прилепнала към кожата й. Елайза се чувства гола под дланта на доскорошния пленник, долавя всяко потреперване на пресекващия си дъх — задавен, но не защото е в ход нещо злонамерено. Гостът й е винаги гол пред нея и е крайно време, струва й се, да се присъедини към него в това естествено състояние.

Стаята се озарява изотдолу. „Историята на Рут“, мисли си Елайза, в киното започва поредната прожекция. Но не се чува музика. Всъщност сияе създанието: неговото тяло озарява водата в розово, като фламинго и петунии, като причудливите и различни фауна и флора от свят, който чистачката познава само от полевите записи: квак-квак, чук-почук, куру-куру, съ-ъъъ-ъъъ. Извива гръб и отпуска пълната си тежест в длан, достатъчно широка да обхване цялата й гръд.

Някъде далеч оттук Джайлс изсъсква от болка. Елайза осъзнава, че е затворила очи; отваря ги. Открива, че неусетно се е преместила. Превита е над ваната, така че косата й се е натопила във водата. Иска й се да продължи, да се катурне напред и да се удави, както се е давила многократно в сънищата си, но Джайлс е ранен и вината е нейна и трябва да се погрижи за тази рана отново, особено след като беше облизана. С огромно усилие изправя гръб. Създанието плъзва длан по корема й и се потапя във водата без плисък или дори звук.

Елайза загръща мократа си риза с хавлиения халат, преди да премине в дневната. Не отива обаче при Джайлс. Подминава го, пресича целия апартамент и стига до кухненския прозорец. Обляга чело на него. Притиска и длан към стъклото. Зрението й се размазва, но не защото плаче. На прозореца има вода, залепнала е на малки топчици по стъклото, пързаля се на мокри поточета надолу. Да, възможно е в крайна сметка и да се е разплакала…

Вали.

14

Стрикланд завърта копчето със здравата си ръка. Образите са изтънели, обезцветени. Проклета купчина боклук! Бая се е изръсил за нея в магазин на име „Кошчюшко Електроникс“. Дали е от кабела? От жиците? Дали някое от хлапетата не е заляло телевизора със сок? Той почти си е наумил да изкърти задния капак просто за да опипа виновната част. Спира го ирационалният страх, че вътрешностите на телевизора ще приличат на джаджата, която гръмна бушоните на „Окам“ — овъглен пъзел. Не е успял да нареди онзи. Какво го кара да мисли, че ще диагностицира този?

А може и времето да влияе на сигнала. Готов е да се закълне, че откакто е тук, в Балтимор, за първи път вижда дъжд. Сипе се из ведро цял ден. На покрива има антена — паешко чудо като онези приематели за космическите капсули, дето ги е мяркал в „Окам“. Съблазнително е да се покатери на покрива да си поиграе с нея, направо под дъжда. Да гледа как бурята налита и отминава. Да се смее на светкавиците. Да бъде в такава опасност, каквато човек е способен да проумее.

Вместо това се намира тук. Дневната му е в руини. Семейството — поразено от светкавица, стига да знаеш къде да търсиш овъглените следи. Тами мрънка за кученце. Тими иска да гледа „Бонанза“. Лейни бръщолеви за желатиновото парфе, оранжева гадост, с която се гордее, въпреки че я е изтърсила от кутия. Всичката им храна напоследък излиза от кутии. Защо ли? Стрикланд е наясно защо. Защото нея я няма през по-голямата част от деня и един господ знае какви ги върши. Той самият не е трябвало да се прибира у дома. По-добре би било да спи за поредна нощ в кабинета си. В крайна сметка генерал Хойт се е обадил в „Окам“ само преди четири часа. По-лошо, звъннал е на Флеминг. И съобщението, което е предал, е било ясно като бял ден.

Стрикланд разполага с двайсет и четири часа да намери придобивката, после с кариерата му е свършено.

Какво ще рече „свършено“? Военен съд? Армейски затвор? Нещо по-лошо? Всичко е възможно. Стрикланд се е уплашил. Затова се е покатерил в строшения си кади, за който в „Окам“, кълне се, са започнали да си шушукат и да му се присмиват, и е подкарал към дома. Още при пристигането му се е обадил Флеминг. Клипбордът е изпълнил първоначалната му заповед и е проследил Хофстетлър като професионалист. Ричард не би трябвало да се изненадва особено. Флеминг, в крайна сметка, е псе, а псетата ги бива да надушват лайна. Та той твърди, че е снимал Хофстетлър как си събира багажа в необзаведена къща. Свързал е името му с руско аташе — Михалков. Накрая като нищо ще се окаже, че Деуш Бранкя още е в страната, може би дори в града. Така че сега Стрикланд би трябвало да е навън, в нощта, в дъжда, да намери създанието, да сложи край на всичко това, да изпълни съдбата си.

Вместо това върти копчето на телевизора. Къде, по дяволите, е „Бонанза“?

— „Бонанза“ е за възрастни — тъкмо казва Лейни. — Хайде да си останем на „Доби Джилис“.

Ричард се мръщи. Сигурно е замърморил на глас. Поглежда жена си. Едва понася да я гледа. Вчера се е прибрала с нова прическа. Кошерът е изчезнал, все едно отсечен с амазонско мачете, и е заменен от по-пригладена прическа, начупена и с момичешки къдрички по врата. Но тя не е момиченце, нали? Тя е майка на децата му. И негова проклета жена.

— Но татко каза, че мога да гледам „Бонанза“! — крещи Тими.

— Ако Тими ще гледа „Бонанза“ — веднага се обажда Тами, — тогава на мен ми се полага кученце.

„Доктор Килдер“. „Пери Мейсън“. „Семейство Флинтстоун“. Все същите три сериала, плюс няколко мъртви канала. Нищо повече не намира. Отеква гръмотевица. Стрикланд поглежда навън. Вижда само дъжд, който се размазва по прозореца като мухи по предното стъкло на кола. Той също се чувства смазан. Вече няма кариера, няма живот. Този балон на американското щастие. Шибано желатиново парфе, въображаеми кученца, западняшко предаване, което отсъства от програматора…

— Никакви кученца няма да има — отсича Ричард. — Знаеш ли какво става с кученцата? Превръщат се в псета!

Доктор, адвокат, пещерен човек. Обърква връзката на героите и каналите, замайва го собственото му отражение в екрана. Той е докторът, адвокатът, пещерният човек. Той регресира, дееволюира. Усеща го по своята ронеща се цивилност, по надигането на примитивната жажда за кръв. Скалпел, чукче, сопа.

— Ричард — обажда се Лейни, — мисля, договорихме се, че поне…

— Псето е див звяр. Може да пробваш да го опитомиш. О, несъмнено можеш да се пробваш! Но някой ден туй псе ще си покаже истинския нрав. И ще започне да хапе. Това ли искаш?

И той се пита същото. Дали Деуш Бранкя е кучето? Или кучето е Стрикланд?

— Татко! — пляска го Тими по ръцете. — Току-що го подмина!

— Какво казах, Тими? — кара му се Лейни. — Това предаване е прекалено пълно с насилие!

Хората умират на хирургическата маса, умират в затвора, цели видове измират от раз. Трите канала се въртят все по-бързо. Призрачни канали, фантомни сигнали, чистилища от неовладени смущения. Стрикланд не може да спре да върти копчето.

— В „Бонанза“ няма насилие — ръмжи той. — Светът е пълен с насилие. Ако питаш мен, точно него трябва да гледа. Само него. Нали искаш да се научиш как да бъдеш мъж, Тим? Значи трябва да се научиш да гледаш проблема право в очите и да го решаваш. Да стреляш в лицето, ако се налага.

— Ричард! — възкликва възмутено Лейни.

Копчето се чупи. Направо остава в ръката му. Стрикланд го зяпа сащисан. Няма начин да го върне на мястото му. Пластмасата е строшена. Пуска го на килима. Не се чува нито звук. Децата също не издават звук. Нито Лейни. Онемели са. Най-накрая са онемели! Точно както ги иска. Единственият звук е съскането на празния канал, на който е заседнало копчето. Звучи като дъжда. Стрикланд се изправя. Да, дъжд. Дъждовна гора. Там му е мястото. Страхливец е, че е избягал тук, когато истинският му дом е някъде там.

Отива до входната врата, отваря я. Съскането прераства в рев. Добре, добре. Ако се вслушва внимателно, успява да чуе маймунките, вестители на Хойт, да се люлеят из мокрите клони, да крещят проклетите си редакции, да го инструктират какво да прави. Все едно се е върнал в златната мина в Йонгдонг, под всичките онези трупове. Да, сър. Ще къса плът и ще вади кости от ставите, докато открие годен за дишане въздух. Вече няма значение кой ще бъде разкъсаният.

Миг по-късно е навън. За времето, нужно му да стигне до своя „Кадилак Купе де Вил“, вече е мокър до кости. Дъждът трещи по стоманения корпус — бясно барабанене на канибали от джунглата. Стрикланд прокарва пръсти по орнамента на капака, някакъв примитивен идол. През зъбите на решетката капе нещо с консистенцията на кръв. Стича се по перките, толкова остри, че режат дъждовните капки на две. Какво беше казал продавачът, този ухилен и дамгосан от бръснача Мефистофел? Просто въплъщение на мощта!

Стрикланд прокарва ръка по натрошената боя. Мокрите му превръзки се развиват и падат. И двата му пришити пръста са черни като нощта. Той се мръщи. Не успява да види сватбената си халка. С другата си ръка притиска единия от гадните пръсти. Не го чувства. Натиска по-силно. Изпод нокътя пръсва струя жълта течност, удря капака на колата и дъждът я измива. Стрикланд примигва да изтърси водата от клепачите си. Наистина ли е видял това?

Лейни внезапно се озовава до него, свита под чадър.

— Ричард! Върни се вътре! Плашиш…

Стрикланд я хваща за блузата с две ръце. Болката е изсмукана от пръстите и в ръката му. Блъсва я в смачканата задница на колата. Порив на вятъра отмъква чадъра й и го отнася в нощта. Кадилакът почти не реагира на сблъсъка с тялото на Лейни. Това е то майсторството. Разкошни амортисьори. Съвършено калибрирани да поемат шокови удари. Жената на Ричард се взира право в плющящия дъжд. Той размазва грима й на клоунски петна. Сплесква младежката прическа, с която толкова се е пъчила. Стрикланд наглася хватката си, стиска я за кльощавото вратле. Налага се да се наведе по-ниско, за да го чува на фона на гръмотевиците и дъжда.

— Да не се мислиш за по-умна от мен?

— Не… Ричард, моля те…

— Да не мислиш, че не знам как ходиш в центъра всеки ден? Как хойкаш зад гърба ми?

Тя се опитва да отлепи пръстите му от шията си. Ноктите й се забиват в черните му пръсти. От тях изтича още течност, капе застояла гной, която плиска по бузите и брадичката й и засиява на светлината на лампите. Лейни е зяпнала, устата й се пълни с дъжд. Дори ако Ричард не я бутне повече и с пръст, а просто я държи така, тя пак ще се удави.

— Нищо… нямах… просто…

— Да не мислиш, че никой няма да разбере? В малко като миша дупка градче? Те ще видят, Лейни. Както виждат и тази смазана кола. И какво ще си помислят? Ще мислят, че не заслужавам съм тук. Че нямам власт. А си имам и бездруго достатъчно проблеми. Разбираш ли?

— Да… Рич… не мога… не мога…

— Ти си тази, която съсипва това семейство. Не аз! Не аз!

Стрикланд почти вярва на обвиненията си. Затяга хватката около шията на жена си, стиска с две ръце, опитва се да затвърди вярата. В очите на Лейни се надуват кръвоносни съдове като червено мастило, капнато върху хартия. Тя кашля, както изглежда, струйка кръв. Отвратително, просто отвратително. Стрикланд я захвърля зад гърба си — с лекота, все едно е метнал топка за американски футбол. Чува я да се удря в гаражната врата. В сравнение с крясъците на маймунките тупването й е почти безшумно. Дъждът е превърнал дрехите му във втора кожа. Отново гол, точно както в Амазония. Напипва ключовете в джоба си, остри като строшена кост. Вади ги. Извървява безкрайната задоволителна дължина на кадито, дължината на цял един живот, все още спасяем.

Отваря вратата, намества се зад волана. Вътре е сухо. Спретнато. Още мирише на ново. Запалва двигателя. Много ясно, колата ще стене, когато я слага на първа. Но ще го заведе там, където се е запътил. Представя си заключеното чекмедже на бюрото си. Вътре е неговата „Берета“ модел 70 — същата, с която е застрелял розовия речен делфин. Ще му липсва поздравчито. Хората се привързват към инструментите си, а то беше добър инструмент. Но е време да увеличи залога. Ричард натиска газта и си представя хвърчаща изпод задните колелета кал. По цялата гаражна врата, по блузата на Лейни. Предградието е станало грозно, макар че това не би изненадало никой с акъл в главата. Всичко под горния слой е грозно.

15

Утро е, но изгревът не настъпва. Преливащите канализационни шахти са украсени с пластмасови конуси. По-тесните улички са преградени с дървени магарета. Автобусът, на който Елайза се вози, прецапва през цял фут дълбока локва, която покрива гумите. Всичко накуп — гневът на земята и ширналият се мрак — отразяват гнева й. Проверявала е нивото на реката два пъти дневно от началото на пороя насам — акт, равнозначен на това да си отрязва сърцето парче по парче. Утре д-р Хофстетлър ще си получи неговото. Двамата с Джайлс отново ще натоварят създанието в Мопса, ще го закарат до подножието на кея, ще го отведат досами водата. Днес обаче е последното й денонощие със същество, което я вижда по-велика, отколкото е в действителност. И това ако не е любов…

Елайза си гледа в краката. Дори в гъстия като мътилка здрач на пода на автобуса обувките й пак сияят. Онези обувки са — все още не й се вярва. Вчера, преди да успее да поспи няколко неспокойни часа, предшестващи отиването й на работа, е изживяла мечтата си. Влязла е в „Изисканите обувки на Джулия“ и макар и замаяна от сладкото ухание на кожа, бързо се е завъртяла покрай витрината, грабнала е от колоната от слонова кост покрития със сребърно ламе чифт обувки с квадратни носове и ниски каишки, и ги е отнесла на касата.

Както се оказа, Джулия от подхранваната й дълго фантазия — тази изумителна красавица и бизнесдама — не съществува. Специално попита и жената на касата й обясни. Било просто хубаво звучащо име. Това успокои Елайза и тя се прибра у дома и притисна лъскавите обувки към стъпалата си. Ако Джулия не съществуваше, тогава нищо не й пречеше самата тя да се превърне в нея. Изхранването на създанието бе стопило спестяванията й, а тази екстравагантна покупка я остави направо разорена. Само че тогава не й пукаше. Не й пука и сега. Обувките са вълшебни копитца и поне този път, в течение на този последен ден, й се иска и тя да бъде красиво създание.

Елайза слиза от автобуса и отваря чадъра си, но й се струва нередно, тромаво човешко усложнение. Захвърля го в канавката, обръща лице към небето и се гмурка във водата, опитва се да диша в нея. Решава, че повече не желае да бъде суха. Прогизнала е до кости, когато стига у дома и се радва на това — дъждът се стича по дрехите й, докато се насочва към коридора, образува локви, които тя се надява никога да не се изпарят. Преди разходката на създанието до киното, никога не е заключвала входната си врата. Сега рови за ключа, скрит в една неработеща лампа, и го намества в ключалката.

Джайлс не е на обичайното си място. Преди Елайза да тръгне за „Окам“ й е казал, че ще намине, но иска да завърши картината, за която се е упражнявал със скиците с въглен. Бил под пара, така й сподели. Не се чувствал така вдъхновен от съвсем млад. Елайза не се съмняваше в това, но и не беше глупава. Джайлс също знаеше, че краят наближава и искаше да й освободи пространство да се сбогува.

Оставил е пуснато радиото, разбира се. Елайза се спира до масата да послуша. Стигнала е до зависимост от предаванията — политиката, спортните резултати, скучните описания на местни събития, които осигуряват здравомислещ контрапункт на фантазията, в която живее. Държала го е включено неспирно. Вчера създанието, увито в мокри кърпи, е седяло на масата заедно с нея, за първи път в стол — сложна задача с тези плавници на гърба и късата бронирана опашка. Имаше вид на жена, току-що излязла изпод душа и Елайза се разсмя — и макар да не разбираше защо се смее, то засия в неговата версия на смях: златна светлина, която пулсираше на гърдите му, докато хрилете му пърхаха.

Елайза разбърква буквите за „Скрабъл“ с пръст. Опитваше се да го учи на прости думи. Предишния ден донесе списания от работа, за да му покаже неща, които иначе никога нямаше да види — „Боинг 727“, нюйоркската филхармония, как Сони Листън поваля Флойд Патерсън[1], изумителен кадър от филм с Елизабет Тейлър в „Клеопатра“. А гостът й бе учил с такава страст! С деликатни движения, понеже е свикнал да къса всичко с ноктите си, протегна показалец и палец, вдигна кадъра с Елизабет Тейлър и го постави върху 727, който след това нареди върху филхармонията. После като дете, което си играе на самолетчета, бута боинга през цялата маса, докато не го приземи върху друга снимка на Египет от „Клеопатра“.

Значението беше ясно: За да стигне Елизабет Тейлър от Ню Йорк до Египет, ще трябва да хване самолет.

Разбира се, това беше информация, която не му трябваше. Той правеше всичко това, Елайза беше сигурна, за да я види да се усмихва и да чуе смеха й.

Нищо от стореното не означаваше, че гостът й се чувства добре. Бе посивял като потънал във фабричен прахоляк. Ярките му люспи бяха изгубили лъскавината си, бяха позеленели като стара монета на тротоара. Накратко: той сякаш се състаряваше и Елайза се боеше, че това е най-непростимото й престъпление. В течение на колко ли десетилетия, ако не векове, създанието бе живяло, без да изгуби и капка от виталността си? В „Окам“ поне имаха филтри, термометри, купища учени биолози. Тук, в апартамента, нямаше какво друго да го поддържа жив, освен любовта. В крайна сметка тя не беше достатъчна. Създанието умираше, а Елайза бе неговият убиец.

— Днес се очакват силни валежи в горната част на Източното крайбрежие — забръмча радиото. — Балтимор ще продължи да е в най-засегнатата част и се очакват между пет и седем допълнителни инча към полунощ. Тази буря не е тръгнала да си ходи, народе!

Елайза взима черен маркер, останал на масата от езиковите уроци. Там има и настолен календар с мъдри цитати, които тя вече не може да чете, без да избухне в смях. Сваля капачката на маркера. Ако не го запише, ако не го овеществи и не го види с очите си, няма да знае дали ще успее да завърши делото си. Плъзгането на маркера по листа е като прокарване на нож по кожата й.

ПОЛУНОЩ — НА КЕЯ

Тази вечер за пръв път от години ще се обади на работа за болничен. Дори ако Флеминг забележи нетипичната за нея проява, ще бъде твърде късно. Ще се върне ли тя в „Окам“ в понеделник? Въпросът й се струва неуместен. Вероятно не — съмнява се да го понесе. Но все още няма представа какво ще прави, за да си изкарва хляба. И това й се струва банална грижа от застоялото ежедневие, което е оставила зад гърба си. Джайлс я гледаше по определен начин в деня, когато дойде да й каже, че ще й помогне да освободи създанието. Тя смята, че сега и в нейния поглед се чете същото. След като си вземе сбогом, няма да й е останало нищо съществено за губене.

Ето и радостта, която ще й липсва най-много от всички: създанието се появява пред очите й след период, който е прекарала далеч от него. Това е последният път, когато Елайза ще усети тази главозамайваща тръпка, така че пристъпва бавно, влиза в банята както би се потопила в студена вода, инч по инч. Гостът й заблестява като огнен корал под повърхността на девствено море. Тя е безсилна да устои на зова му.

Елайза затваря вратата зад себе си и затаява дъх толкова дълго, че й се вие свят от първия пристъп на разтърсваща тъга, преди да усети по-силното, гърлено придърпване и да определи чувството като страст. Изведнъж просто не остава съмнение какво ще стори, нито пък е изненада. Краят винаги е бил предопределен такъв, осъзнава тя, от първия момент, когато е надзърнала в цистерната на Ф-1 и е била въвлечена вътре — не физически, но във всеки друг възможен смисъл — от звездните купове на люспите му и свръхновите на очите му.

Найлоновата завеса на душа е прибрана до стената. Елайза я дръпва. Една от металните халки се откача. Тя повтаря същото още единайсет пъти, а халките отскачат от стената и изчезват сред листака, всяко дръпване на завесата — изумително невъзвратим акт на разрушение, което никой чистач нощна смяна по цялата планета не би посмял да извърши. Елайза просва завесата на пода като покривка върху легло, натъпква я плътно в сифона и я опъва над цепнатината под вратата. Когато найлонът е изпънат докрай, чистачката се изправя. Не може да управлява водата като създанието, но разполага с второто най-добро нещо в списъка: модерен водопровод.

Елайза запушва мивката и завърта кранчетата. Плисва вода. Тя се навежда над ваната и прави същото. Пускането и на двата чучура с пълна мощ също не е дело, присъщо на беден човек, но тя не е бедна — не и днес. Днес е най-богатата жена на света, има всичко, което би могла да желае; обича и е обичана, и в този смисъл е безсмъртна като създанието, не е човек, нито звяр, а чувство, сила, споделена между всичко добро, което е съществувало някога и ще бъде занапред.

Тя си сваля униформата; все едно смъква тежкия товар от каменоломната като поклонниците на Хамос. Разкопчава сутиена си и събува гащичките; това е освобождението на всички същества, попадали в плен на други. Свалените дрехи не издават шум: водата прелива и в мивката, и във ваната, и пълни разпънатата завеса, ближе глезените на Елайза, плъзга се по прасците й като топла ръка. Остават само сребърните й обувки. Тя качва крак на ръба на ваната, за да може да го види създанието — плавник по-фантастичен от всеки, който е съзирало на стената на спалнята й, единственото й притежание, ярко и прелестно като него. Това е най-дръзката и чувствена поза, която тя е изпълнявала някога и почти чува как Матроната я нарича безполезна, глупава, грозна, курва, но след това създанието се надига от преливащата вана — хиляди безмълвни водопади се стичат по тялото му и то прекрачва през ръба в обятията на Елайза.

Свиват се на пода заедно, извивките й намират сходните хлътнатини в тялото му и обратното. Главата си Елайза потапя под водата — прекрасно усещане — и след това се преобръщат и тя е отгоре, запъхтяна, вода се стича от косата й, а гостът й е под плискащата се повърхност и за да го целуне, трябва да потопи лице, което и прави, и в екстаз досадните прави линии на скования й свят омекват — мивката, тоалетната, дръжката на вратата, огледалото, дори стените се освобождават от формите си.

Целувката отеква под водата, не лепкавото влажно мляскане на човешки устни, а тътнеща гръмотевица, която се излива в ушите на Елайза и се стича по гърлото й. Тя обхваща в шепи люспестото лице на създанието, хрилете му пърхат под дланите й; целува го силно, надява се да усили до цунами бурята, която са започнали, та да доведе до наводнение — може би целувките й, а не дъждът ще се окажат онова, което го спасява. Издишва в устата му и мехурчетата се изнизват с гъделичкане покрай бузите й.

Дишай, моли се Елайза. Научи се да дишаш моя въздух, за да останем заедно завинаги.

Но той не умее. Използва силните си ръце да я вдигне над водата, за да не се удави тя. А тя наистина се задъхва — по един куп причини, опряла е ръце на гърдите си, за да си помогне да преоткрие кислорода. Дланите й, както открива, са покрити с бляскавите люспи на създанието. Гледката я очарова и тя плъзга ръце по гърдите и корема си, разнася люспите, копнее да изглежда именно по този начин. От киното отдолу чува откъс от диалог, който се е повтарял стотици пъти: „Бремето от сърцето си свали. И с храброст посрещай времената тежки. Защото вдовицата на сина ти ще роди деца и от тях — внуци“. Ами да, защо не? Всяка капка вода по миглите на Елайза е цял един отделен свят — чела е за това в научнопопулярните статии. Не може ли някой от тези светове да стане техен, за да го населят с нов, по-добър вид?

Не може да сравни никоя от фантазиите си в банята. Претърсва всяка гънка и извивка на госта си. Той има сексуален орган, точно където трябва да бъде, тя също си има своите, които доскоро е докосвала, така че го придърпва в себе си — с толкова много плискаща се вода това се случва лесно, тектонично приплъзване на две плочи под морето. Сиянието на прожекторите в театъра се процежда през дъските на пода и найлоновата завеса, но е затъмнено от ритмичното редуване на цветовете на създанието, сякаш самото слънце е под тях и то е, трябва да е, защото са в небесата, в божиите канали, в лавата на Хамос, всичко свято и богохулно наведнъж, преминали са отвъд секса и в общата мисъл, създанието посажда в нея древната история на болка и наслада, които свързват не само двама им, но и тях — с всяко друго живо същество. Не спират само до акта на проникване. Просто той е целият свят, а тя на свой ред е в него.

Ето така се променя животът, мутира, възниква, оцелява, така едно създание опрощава греховете на вида си, като се превръща в съвсем различен вид. Може би д-р Хофстетлър би разбрал. По силите на Елайза е да осъзнае само малка част от всичко това, да съзре подножието на планината, езика на глетчера. Чувства се толкова малка, толкова славно дребна в такава огромна, прелестна вселена, че отваря очи под водата, за да си напомни за действителността. Листата на растенията преминават край нея като попови лъжички. Завесата се е скъсала и се размахва около тях като раболепна медуза.

Бурята навън, в истинския свят, се обединява с тази от „Историята на Рут“, краят на библейската суша. Тялото на Елайза се гърчи от вълни, всяка една — като разтваряне на юмрук. Да, сушата е свършила. Свърши, свърши, свърши. Тя се усмихва, а устата й се пълни с вода. Най-сетне танцува, наистина танцува, през наводненото помещение, и не се бои от погрешна стъпка, защото партньорът й я държи здраво и ще я отведе навред, където има нужда да се озове.

[1] Боксовият мач на Патерсън и Листън се състои 25 септември 1962 г. в Чикаго; Листън печели мача с нокаут още в първия рунд и става световен шампион. ↑

16

Джайлс прекарва четката през боята. На Бърни му харесва зеленото? Много лошо в такъв случай, че никога няма да види картината му. Защото е зелена по начин, който той никога не си е представял за възможен. Как е получил тази боя? Спомня си основа от карибско синьо, капка гроздово синьо, мъничко пшенично оранжево, мазка сламено жълто, капка наситено индиго, неговата запазена марка, червеното от глината от памука… и какво още? Не знае и не се притеснява. Тук се работи по импулс. Възбуждащо е, но в това намира и покой. Умът му не се разсейва; вихри се и се протяга, сплита отделни нишки в лъскави като от магазин купи.

Бърни. Добрият стар Бърни Клей. Джайлс си мисли за последната си среща с него. Сега например забелязва всевъзможни признаци на стрес. Пожълтялата яка, която никаква белина не може да възстанови, шкембето, което изпъва ризата — Бърни винаги е бил страстен чревоугодник. Джайлс му го прощава. Никога не се е чувствал по-прощаващ. Твърде дълго време злонамереност е задръствала вените му като холестерол, зловеща субстанция, за която тъкмо е прочел в новините. Днес холестеролът е измит и остава само любовта. Тя тече в твърде отдавна изкопания му окоп. Ченгетата, които го арестуваха в бара в Маунт Върнън. Директорският съвет, който го уволни. Брад — или Джон — в „Дикси Дъгс“. Всички се борят срещу прищевките и несигурността, които животът преплита помежду им.

Как, пита се Джайлс, му е отнело шейсет и три години да осъзнае безплодността на гнева? Как, когато госпожа Елейн Стрикланд, жена наполовина на годините му, го знае по инстинкт? Джайлс не вярва, че ще настъпи ден, в който да не мисли тайно за нея. Тъкмо тази сутрин се е опитал да й се обади в „Клайн и Сандърс“, за да изрази какво е означавала любезността й за него, как го е заставила да отвори складове с храброст, които дори не е подозирал, че притежава, но гласът, който му е отговорил, не е принадлежал на Елейн и не е могъл да обясни защо тя не е на работа.

Което не пречи на Джайлс: пестил е цял живот търпение, от което да черпи. Госпожа Стрикланд в крайна сметка е едно от двете същества, на които дължи ренесанса си. Другото е създанието. Той се киска възхитен. Ваната на Елайза се е превърнала в портал към невъзможното. Онова, което Джайлс е постигнал до нея, от затворената тоалетна чиния, да не повярваш — толкова е благодарен да познае подобно божествено вдъхновение, обикновено запазено, сигурен е, само за най-великите майстори.

Макар създанието да не принадлежи никому, на никое време и място, сърцето му е отдадено на Елайза и Джайлс ги е оставил да споделят последните си часове. Освен това има нужда да завърши картината си. Без съмнение, тя е най-великият труд на живота му и какво невероятно облекчение има в познанието, че си успял, най-сетне, да разгърнеш пълния си потенциал! Изпълнението на мечтите му е да покаже завършеното творение на създанието; преди то да си отиде, а това изисква да работи цяло денонощие.

Работата обаче не го притеснява. Двайсет часа се труди и се чувства прекрасно, свеж като юноша, сякаш черпи енергия от разкошен наркотик, чийто единствен страничен ефект е да го дарява със самоувереност, силна като бурята отвън. Върти четката с невъзможна дързост до безспир. Рисува най-дребните детайли без артритно потрепване. Не е правил пауза за тоалетна вече половин ден, а кога за последен път е успявал да изкара два часа, без да пишка?

Смее се и мярка с крайчеца на окото си пърхащ плат. Оказва се превръзката, която Елайза е увила около ръката му. С такъв размах е рисувал, че се е размотала. Странно, че не е забелязал. Още по-странното е, мисли си, че не е имал нужда да пие аспирин за болката още отпреди да си легне. Може би разрезът в крайна сметка не е толкова дълбок. Но превръзката може да размаже още влажната боя, а това е недопустимо. Джайлс въздиша и оставя четката си. Бърза смяна на превръзката — и може да си измие зъбите, така и така е в банята — а след това обратно към статива! Направо няма търпение!

Художникът не осъзнава, че си подсвирква мелодия от сериал, преди дръзката песен да секне. Обвинява за това скоростта си — развивал е бинта, все едно корми сом. Спира да го размотава и избутва внимателно останалата част в мивката. Няма кръв. Нима е толкова е изтощен, че гледа неправилната страна на собствената си ръка? Върти я, но не открива нищо. Няма и следа от раната, която последния път е била розова и възпалена.

Свива юмрук и гледа как се издуват сухожилията му. Шокът отминава полека, спасява го от прилива на смущение. Раната не е единственото изчезнало нещо. Доскоро е имал тъмни петна по ръката. Освен това и белег от сблъсък с предачна машина за памук в юношеските години. Те също са заменени от гладка, идеална кожа. Джайлс поглежда и другата си ръка. Тя е стара и сбръчкана, както винаги.

Художникът пръхти слисано. Звучи му досущ като смях. Приемлива ли е подобна реакция към свръхестественото? Поглежда в огледалото и, разбира се, дълбоките бръчки на лицето му все тъй изобилстват. Изглежда добре, мисли си, и забелязва, че не е бил на такова мнение за себе си повече години, отколкото може да си спомни. Стрелва поглед нагоре. Ах, имало си е причина. Не е забелязал досега.

Косата му е буйна и гъста. Джайлс посяга към нея, но полека, сякаш би могъл да я уплаши. Потупва я. Тя не се разпилява като узряло глухарче. Къса и гъста е, наситенокафяво с познатите оттенъци на русо и оранжево. Нещо повече, пружинира — забравил е гъвкавостта на новопоникналата коса и как се съпротивлява тя на всякакъв натиск. Милва я, поразен от копринената й текстура. Еротично е. Това, мисли си, е причината юношите да са тъй похотливи — собствените им тела са афродизиак. Едва след като си го казва, забелязва напрежението срещу мивката. Долницата на пижамата му е издута напред. Има ерекция. Не, това е твърде клинично название за юношеската реакция към незначителната сексуална мисъл. Цепеняк има, корав като прът! Усеща младежка възбуда да изпълва всяка негова молекула с лекота, бързина, енергия и смелост.

На вратата му се чука. Всъщност се блъска — сигурен знак, че отсреща има спешен случай. Джайлс се познава достатъчно добре да предусети мъчителна, ужасна вълна, но каквото и да е повлияло на тялото му, е засегнало и духа — тревогата, която изпитва, е в края на прилив, тегли го към предизвикателството, а не в обратна посока. Пристъпва към вратата, достатъчно досетлив за глупавото махало на еректиралия си пенис, та да грабне пътем възглавница, която да сложи пред себе си. Елайза не бива да го вижда в това състояние! Въпреки това се смее.

Рязко отваря вратата и вижда потящия се, зачервен мистър Арзъниън, който възклицава:

— Мистър Гъндерсън!

— Ах, наемът — въздъхва Джайлс. — Закъснявам, така е, но никога…

— Вали, мистър Гъндерсън!

Художникът замлъква и се вслушва в тътена на дъжда по пожарния изход.

— Ами да. Няма две мнения по въпроса.

— Не! В киното ми! Вали в киното!

— Да стана свидетел на чудо ли ме молите? Или имате предвид, че има теч?

— Да, теч! От апартамента на Елайза! Оставила е чешмата пусната! Или има пукната тръба! Не отваря вратата! Тече през тавана, право върху платежоспособни клиенти! Ще намеря ключовете си, мистър Гъндерсън, и ще отворя лично вратата й, ако течът не спре! Трябва да сляза долу! Накарайте теча да спре, мистър Гъндерсън, или и двамата няма да живеете повече в „Аркейд“!

След тези думи Арзъниън изчезва на бегом надолу по стълбите. Джайлс вече не се нуждае от възглавницата; мята я на дивана си и претичва, както е по чорапи, разстоянието между двата апартамента. Измъква ключовете от скривалището в лампата, пъха ги в ключалката със сръчност, която го радва, и нахлува. Не знае какво да очаква. Още кръв? Разруха, достойна за гневен пристъп? Нищо не липсва, но след малко художникът осъзнава, че дъските пред банята не са били наскоро измити. Точно обратното, покрити са с половин инч вода. Втурва се и чорапите му подгизват, щом преджапва плиткия басейн. Ситуацията е критична, затова не почуква, а отваря рязко вратата.

Водата плисва навън и измокря Джайлс до коленете. Преди ден самата сила на вълната, да не говорим за изненадата от нея, щяха да го съборят; днес обаче краката му са непоклатими като корени, за разлика от лампионите и холните масички зад гърба му, които се катурват под приливната вълна и мокрия й товар от изкоренени растения. Ръбът на завесата на душа, който навярно е сдържал наводнението, пляска като змийска кожа около чорапите му и разкрива Елайза и създанието, проснати в средата на банята.

Редно би било да бъдат изваяни от мрамор в тази поза, мисли си Джайлс, и то от майстор, който знае как — Роден, Донатело. Елайза е блестящо мокра, цялата в лунички и кална пръст, блести от люспи, гола. Създанието също е голо — и макар то винаги да е без дрехи, в позата му е скрито дръзко щение, което го разголва. Ръцете и краката му са вплетени в нейните, лицето му — заровено в нейната шия. Лявата й ръка милва скалпа му и е гушнала темето, където започва гребенът на гръбнака му. Създанието не изглежда особено добре — всъщност от известно време не е добре — но при все това е доволно, сякаш само е избрало тази съдба и не планира да съжалява за това дори на прага на смъртта.

Джайлс разширява гледната си точка и с нея и възхитата си. Помещението вече не е баня. Превърнало се е в джунгла. Присвива очи, преди да осъзнае, че зрението му е съвършено дори без очилата. Нима любовта на Елайза и чудовището, все едно каква форма да е приела, е накарала спорите на домашния мухъл да разцъфтят в листак на дъждовна гора? Не, не е това. Растенията, устояли на наводнението, са набъбнали до пръсване с влага, но именно стотиците дървоподобни картонени освежители за въздух са превърнали банята в невъобразима джунгла с буйни цветове. Детелиновозелено, огненочервено, пайетено златно. Откъде е намерила Елайза толкова много ароматизатори? Обсипват всеки свободен инч от стените. Тиквено оранжево, кафеено кафяво, масленожълто. Нискобюджетната изобретателност зад картонената джунгла я прави още по-въздействаща. Аметистово пурпурно, розово като балетни пантофки, океанско синьо. Това е дом не съвсем като на Елайза и не напълно като на създанието; единствен по рода си е, странен рай, построен за двама.

Отнема известно време, докато момичето забележи Джайлс. Очите й са полузатворени, сънени. Тя разсеяно хваща завесата за душа и я придърпва като чаршаф над себе си и създанието. Ролята на Джайлс, предполага той, е на приятеля, който не тропа и който чака да го залее отвращение от гнусния, неестествен акт, на който се е натъкнал. Колко ли пъти тези двете прилагателни са прилагани към хора като него? Днес нищо не е грешно, нищо не е табу. Може би мистър Арзъниън ще ги изрита и двамата. Джайлс така и не успява да събуди загрижеността си към тази катастрофа. Възможно е в този свят мистър Арзъниън да не съществува.

Художникът коленичи и загръща любовниците в завесата. Нови съседи, казва си той, щастливи млади любовници, в които той — току-що подмладен на свой ред — ще открие истински и дълготрайни приятели. Елайза примигва срещу него и протяга ръка, облепена с люспи. Прокарва пръсти през чисто новата му коса и се усмихва нежно, сякаш да попита: „Какво ти казах?“.

— Можем ли да го задържим? — въздиша Джайлс. — Само още малко?

Елайза се смее и той също се смее, толкова високо, че като нищо ехото в тази затворена стая ще кънти и ще сдържа напора на несигурно бъдеще, за да продължат да си фантазират за вечно щастие и чудеса които, веднъж открити, могат да бъдат бутилирани и запазени.

17

Две позвънявания: това е сигналът, който Хофстетлър чака от полунощ, понеже няма начин да познае колко точен ще бъде Михалков в определянето на „петък“. При все това, когато в ранния следобед телефонът звънва, ученият все едно е нападнат от пантера. Вирва ръце и крака да се защити и в гърлото му се надига истеричен писък. Първото позвъняване се проточва безумно дълго — достатъчно дълго Хофстетлър да си помисли, че се обажда мистър Флеминг, заподозрял нещо в неявяването му на работа в този последен ден, или пък Стрикланд, който иска да му съобщи, че е отгатнал всички подробности около отвличането.

Второто позвъняване обаче е кратко, прекъснато от другата страна и то отеква в голите стени, празните шкафове, стоманената рамка на леглото и чиниите. Последни стенания, надява се Хофстетлър, на самотен живот. Би трябвало да е замаян. Но вместо това е парализиран. Не може да преглътне. Налага се да се застави да диша. Всичко върви по план. Всяка подробност е точна. Хлабавата дъска е залепена здраво. Паспортът и парите му издуват вътрешния джоб на сакото. Единственият му куфар е опакован и чака до вратата.

Звъни за такси посредством запомнените номера и се връща на кухненския стол, където е прекарал последните четиринайсет часа. Още четиринайсет и ще бъде в Минск, където може да започне с новата си професия: задачата по забравянето. Дали чистачката е отвела Девонеца до реката? Или е умрял в нейните ръце? В големите бели преспи в Минск ученият ще може да зарови подобни въпроси завинаги и може би да се отърси от ужасното предчувствие, че ако същество като Девонеца умре, цялата планета Земя ще бъде обречена.

Бибипка такси. Хофстетлър си поема дълбоко дъх, изправя се и чака омекналите си крака да се стегнат. Мигът е мъчителен — но и неизбежен. Топли сълзи изпълват очите му. Пазил съм се далеч от досега ви, мисли си той, и много съжалявам. Студентите, към които е изпитвал топлота, приятелите, които почти е имал, жените, които биха го ощастливили. Орбитите им са се докоснали — но не се е случило нищо. В цялото време и пространство няма нищо по-тъжно.

Хофстетлър си взима куфара и чадъра и излиза навън. Таксито чака — жълто петно под сребърната стена на пороя. Грозен ден от всяка гледна точка, но ученият е поразен от красотата навред, където и да погледне. Това е Америка: сбогува се с нея. Довиждане на зелените пъпки, които се прозяват по скелетите на клонестите дървета. Довиждане на ярките пластмасови детски играчки, застинали по моравите в очакване на пролетта. Довиждане на кучетата и котките, които го зяпат от прозорците, доказателство за междувидовата симбиоза. Довиждане на къщите с дебели стени, уютни светещи телевизори, топъл смях. Хофстетлър вдига ръка да изтрие сълзите си, но те са се смесили с дъжда.

Този шофьор го е возил и преди — ако се качи в колата му, ще наруши собствените си правила — но това е последното му пътуване, така че защо не? Хофстетлър му казва накъде да кара и след това се взира през прозореца, бърше изпотеното стъкло, понеже не желае да пропусне нито една гледка. Американските автомобили също ще му липсват — с наперените си форми, дръзки духове и пъстри корпуси. Довиждане и на онзи голям зелен „Кадилак Купе де Вил“ спрял от другата страна на улицата — разкошна машина, нищо че задният й край е посмачкан.

18

Хубав ден за изчезване е. Лейни не може да не мисли за това. Разделя плисираните завеси с цвят на горчица, с които толкова се е гордяла, и се взира в дъждовните струи, които трополят като джамини по улицата. Балтимор, град на праха и бетона, сега е град на вода, която се лее не само от небесата, а отвред. Дъждът се излива от улуците, пада от дърветата, сипе се от перилата, завихря се зад отминаващите коли. Вали толкова силно, че капките сякаш се изстрелват нагоре от задействани контролирани взривове. В подобен порой няма голяма видимост. Можеш да излезеш под дъжда и за секунди да се изгубиш и точно в това е идеята.

Раницата на Тими е така натъпкана с играчки, че се налага да я държи с две ръце, ето защо сълзите му са неизтрити. Чантата на Тами също се пръска по шевовете, но тя не е проронила нито сълза. Лейни се чуди дали защото е момиче и е научила, че мъжествената максима никога да не бягаш от неприятностите е шибана глупост. (Тя самата в последно време се хваща, че ругае наум, поредното интригуващо развитие.) Момичетата винаги обръщат внимание на уроците от книжките за оцветяване. Бягството е причината животните да имат крака, птиците — криле, а рибите — перки.

Лейни е осъзнала наличието на собствените си крака и пълния им потенциал едва тази сутрин. Ричард се тътреше из къщата, с подути очи, блъскаше рамене в перилата и размахваше черната вратовръзка, която мъртвите му пръсти отказваха да завържат. Накрая я захвърли на пода. Лейни бе в обичайната си позиция — на мястото на килима, завинаги белязано от дъската за гладене, и плъзгаше ютията „Уестингхаус Спрей ен Стийм“ по поредната официална риза на Ричард. Той се беше прибрал късно; тя усети как неговата половина от леглото хлътва и се вкопчи в своята част на матрака, за да не се претърколи в бездънната му бездна. Тази сутрин той се събуди кипнал, изхлузи мазното си тяло от кревата и се облече, без да си вземе душ, като постоянно бъркаше с ръка в джоба на сакото си, провиснал от предмет, тежък колкото ютията на Лейни.

Тя не спря да се усмихва срещу сменящите се картинки на телевизора. Новините не бяха нито по-добри, нито по-лоши от обичайното. Спортисти, които спортуваха. Световни лидери, които лидерстваха. Чернокожите протестираха. Войниците заминаваха. Жените се държаха за ръце. Нищо, свързващо едната новина с другата, като изключим напредъка: всеки описан индивид напредваше, подобряваше се, еволюираше. В някакъв момент Ричард излезе, трясъкът на предната врата бе последната му целувка и подът потръпна; тази вибрация разтърси дъската за гладене, а палецът на Лейни се изплъзна от копчето за настройки и тя просто си стоеше замръзнала, изведнъж убедена, че е единственото нещо на този свят, което не се движи.

Ютията бе твърде тежка, за да я вдигне. Нямаше друг избор, освен да я остави върху ризата на Ричард. За десетина секунди целостта й можеше да се запази с едно движение на китката. Но след това започна да се вдига дим. Уестингхаусът потъна в найлоновата синтетика точно както идеята потъва в ума. Лейни остави дима да се сгъсти. Остави токсичните пари да нахлуят в синусите й. Дръпна ютията от разтопеното петно едва когато децата се втурнаха надолу, надушили дима, и в този момент тя се обърна, усмихна се и им каза:

— Отиваме на пътешествие. Опаковайте си всички любими неща.

Сега тя носеше три тежки чанти, които й жулеха раменете. Едната й ръка се беше вцепенила, но това нямаше значение за нея. Вцепенение — точно така беше преживяла съвместните години с Ричард. Жената, известна като госпожа Стрикланд, беше натикана в корсет, вързана в престилка и червосана като щит срещу жилото на зарязания потенциал. Вълнуващо беше да използва този щит, за да постигне собствените си цели, поне веднъж. Тя намества презрамките, пръстите й докосват синините на врата от душенето на Ричард. Всички ще видят синините. Всички ще узнаят какво е станало. Тя си поема дълбоко дъх. Достатъчно е, казва си, да бъдеш честна. Истината ще започне да се излива, а свободата — да се очертава.

Пред къщата спира такси, гумите му свистят през дълбоката вода. Лейни му махва през комарника на вратата.

— Хайде деца, да се размърдаме.

— Не искам — цупи се Тими. — Искам да чакаме татко.

— Твърде е мокро — казва Тами. — Водата ми стига до роклята!

Лейни има за какво да съжалява. Съжалява, че ще трябва да напусне работа с телефонен разговор от Флорида или Тексас, или Калифорния, или където се озоват, и това не й се струва много професионално. Но ще обясни на Бърни причината да се наложи да си тръгне и той ще й прости, дори би могъл да се съгласи да й даде препоръки. Ето и още едно съжаление: че не си е записала адреса на мистър Гъндерсън, така че в някакъв момент на безумно неопределеното си бъдеще да може да му пише, да му разкаже как в мига, в който й е дал кожената си папка, тя е разбрала: никога не е късно да смениш онова, което вярваш, че те определя, с нещо по-добро. Неговата чанта всъщност е една от трите, преметнати през раменете й точно в момента. Както се оказва, може да поеме доста багаж.

Лейни обаче съжалява най-много, че й е отнело толкова време да стигне до идеята, че трябва да си тръгне. Бавенето й е имало своята цена. Децата са видели и чули неща, които са им повлияли по лош начин. Дисекцията на гущера от страна на Тими си остава притеснително нерешен проблем. За щастие и двете деца са още малки; Лейни не е учен от авиокосмическия изследователски център „Окам“, но знае, че съзряването не е праволинейно и че влиянието й върху децата тепърва има да се разгръща — при това още дълго. Тя премества чантата от дясното си рамо — сега вече и трите се полюляват на лявото — и коленичи, за да прегърне Тами, докато междувременно се навежда над Тими.

— Тичай — шепне му. — Тичай през локвите! Плескай се колкото можеш!

Той се мръщи към чистите си панталони и обувки.

— Наистина ли?

Тя кима и се усмихва и той отвръща на усмивката й, а след това хуква по стъпалата с радостен крясък, втурва се през двора и става вир-вода. Тами се паникьосва, разбира се, но нали затова я е прегърнала Лейни? Тя вдига дъщеря си, подпира момиченцето на бедрото си, отваря вратата с крак и застава на прага на дома, който доскоро й се е струвал толкова обещаващ, но сега е препълнен с такова разочарование, че тя се притеснява да не рухне и да не я смачка.

Но Тими е стигнал до таксито, смее се и е мокър, подскача на място в очакване майка му да побърза, така че Лейни също се смее и осъзнава, че няма да бъде смачкана, не и днес, нито утре. Изтичва във водния свят. Харесва й как дъждът плющи по късата й прическа, как се хлъзга по къдричките отзад. Таксиджията й взима багажа, а тя се просва на задната седалка и писка, понеже дъждовните капки се стичат във врата й. Бръсва вода от шапката на Тими и изцежда косата на Тами, а те и двамата крещят и се хилят. Тя чува как се затваря багажникът и след това шофьорът се намърдва на предната седалка и тръска глава като мокро куче.

— Всички ще отплаваме за Тимбукту, ако дъждът не спре — смее се той. — Надалече ли сте тръгнали, госпожо?

Поглежда я в огледалото за задно виждане. Плъзга поглед надолу по насинената й шия. Лейни не трепва — нека истината се излива, а свободата да се очертава.

— Натам, където мога да наема кола. Знаете ли такова място?

— Кантората при летището е най-голямата. — Шофьорът вече говори по-меко. — Ако смятате да наемете кола без резервация, имам предвид. Ако искате да заминете бързо.

Лейни поглежда картата му на предното табло — Робърт Натаниъл де Кастро.

— Да, мистър Де Кастро. Благодаря.

Таксито потегля от дълбините на тротоара и поема по средата на улицата.

— Извинявам се за пълзенето. Днес улиците са малко проблемни. Но не се притеснявайте. Ще ви закарам накъдето сте тръгнали, цели и непокътнати.

— Не се притеснявайте. Не бързам.

— Щастливи ми се струвате. И тримата. Това е хубаво. Има хора, които цял ден са криви, понамокрили ли ги дъждец. Предишното ми повикване беше за един тип, трябваше да го хвърля до индустриалния парк при „Бетълхем Стийл“. Втори път го карам дотам. В района няма нищо, ама съвсем нищичко. Обиколих да го нагледам. Малко се притеснявах, нали се сещате? И го видях да си седи на един бетонен блок под дъжда. Е, туй вече е тип, дето хич не е щастлив. Туй е тип, дето може да му дойде добре една кола под наем. Имаше вид на човек, който чака светът да свърши. А като му видях изражението, си рекох, че може и тъй да стане.

Лейни се усмихва. Таксиджията продължава да дърдори — приятен начин за разсейване. Децата са притиснали лица към прозорците и тя обляга брадичка на ухаещата сладко глава на Тами. Навън таксито все едно е паднало от скала и потъва в морето. За да оцелее под толкова много вода, мисли си тя, ще трябва да се научи да диша в нея, да се промени до различен вид създание. Колкото и да е странно, сигурна е, че ще може. Светът изобилства с потоци, ручеи, реки, блата и езера. Тя ще ги преплува всички, ако трябва, за да намери търсения океан за семейството си, ако ще да й отнеме толкова време, че да й пораснат плавници.

19

Дъждът се сипе като мокър цимент. Чадърът на Хофстетлър образува малка, суха колона, която се пълни с дъха му. Прилича на дим, но има чувството, че го горят на клада. Всичко отвъд чадъра се слива в едно — сив дъх, сив дъжд, сив бетон, сив чакъл, сиво небе. Но той знае накъде да гледа и, сякаш след цяла безкрайност, по пътя се появяват облаци от изгорели газове — още един пласт сивота. Черният „Крайслер“ се носи през водата като акула.

Хофстетлър иска да се гмурне в топлата кожена задна седалка, но дори завършекът на осемнайсетгодишна мисия не означава, че се е отървал от досадния протокол. Взема куфара си, става от бетонния блок и се люлее на пръсти, замаян от възбуда. Вече е толкова близо, толкова е близо да стисне треперещата ръка на своя папа, да прегърне с всички сили своята мамочка, да се извини за живота, който е изживял, като се заеме да живее по-добре…

Вратата на шофьора, както винаги, се отваря с дрънчене. Бизона, както винаги, излиза от колата, без да спре двигателя. Черният му костюм е допълнен от черен чадър. След това се случва нещо необичайно — другата врата също се отваря и отвътре излиза втори човек под разтварящите се крила на друг чадър. Трепери в студа, увива се по-плътно в шал, който заплашва да смачка бутониерата му. Хофстетлър изстива, сякаш е напуснал бетонния си блок само за да открие, че няма твърда земя под краката.

— Здравствуйте — казва Лео Михалков, — Боб.

Дъждът трополи оглушително по чадъра на учения и той си внушава, че не е чул добре. „Здравствуйте“ е студено приветствие, а пък „Боб“ вместо „Дмитри“? Нещо не е наред!

— Лео? Тук ли ще…

— Имаме въпрос — казва Михалков.

— Разпит? В дъжда?

— Само един въпрос всъщност. Няма да отнеме дълго. Когато инжектира обекта с разтвора, как реагира той, преди да умре?

Хофстетлър все още навърта салта през водовъртеж. Иска да се пресегне към бетонния си блок, към решетката на крайслера, към нещо, с което да се спаси, но ако пусне чадъра си, ще се удави в целия този порой. Опитва се да мисли. Сребърният разтвор, какво ли е представлявал? Би трябвало да знае — нали е в неговата област. Несъмнено едната съставка е арсеник. Дали другата е хлороводород? Би ли могло да има и капка живак? И какво въздействие би оказал такъв коктейл върху анатомията на Девонеца? Само ако тътенът на дъжда не беше толкова объркващ, като нищо би успял да реши задачата. Но сега няма време. Може само да гадае и да се моли.

— Незабавно беше. Обектът изкърви. Обилно. Умря веднага.

Дъждът вали. Михалков го зяпа. Земята кипи като лава.

— Правилно. — Гласът на агента е вече по-мек, настроен за сепаре в дъното на „Черно море“, едва се чува под съпровода на барабаните на бурята. — Страната ти се гордее с теб! Винаги се е гордяла! Ще те помнят! Малцина могат да се похвалят със същото! Дори аз не бих могъл да го кажа, когато ми удари часът! В този смисъл ти завиждам!

Кадър на КГБ като Михалков би забелязал кадансовото задействане на този капан за мишки още преди десетилетие, но Хофстетлър го вижда едва сега. Нима той не е настоявал сам пред Девонеца, че не притежава истински интелект? Прекарал е твърде много време в Америка, за да се чувства Москва удобно да го върне на съветска земя. Всичко важно в случая е било мисията му да бъде завършена. Да вярва в каквото и да е друго означава да витае в небесата. Неговите мама и папа вероятно са живи, както му е обещано, но са просто случайни жертви. Сега ще бъдат елиминирани, застреляни в главата, а телата им — завързани с камъни, за да потънат в река Москва. Хофстетлър се сбогува с тях, бързо, и им казва трескаво, че съжалява и че ги обича ужасно много, всичко това — в секундата преди Бизона да извади от кобура си револвер.

Хофстетлър виква, по инстинкт запраща чадъра си в посока на Бизона и преди да чуе изстрела, черната гъба затъмнява света — сингулярност, която поглъща човека, пистолета, дъжда, всичко накуп. Изправен е обаче срещу тренирани убийци, а той е беззащитен професор — нещо с тежестта на желязна тръба го удря по брадичката и от лицето му хвърчат късове, подобни на горещи камъни. Зъби, предполага той. Ето, завърта се и пада, бузите му са издути от кръв, а езикът — затънал в разкъсана плът.

Вече е на земята. Кръв блика от устата му на голяма локва, като обърната купа с доматена супа. Студеният въздух минава през лицето му от ляво надясно — странно усещане. Простреляли са го през бузата. Мама ужасно ще се разстрои, че малкото й момче е обезобразено, чудесните му прави зъби са станали на парчета.

Хофстетлър се опитва да се надигне на колене, мисли си, че ако покаже на Михалков възникналата щета, може да го оставят както е сега, но цялата тежест се е събрала в главата му и коленете му се пързалят в калта, така че се озовава по гръб, а дъждът се сипе в очите му като сребърни копия.

Черният силует на Бизона, все още стиснал чадъра си, затъмнява светлината. Той изглежда Хофстетлър — безизразно, както винаги — и прицелва револвера си в главата на мъжа. Изстрелът, който ще го убие, мисли си ученият, е странно приглушен. Още по-странно е как отскача Бизона. Следва втори гърмеж и чадърът пада от ръката на убиеца върху Хофстетлър, все едно лопата пръст в отворен гроб, и на учения му трябва известно време да се освободи от него, за да се надигне на лакти, а дъждът плиска гореща смес от кръв и слюнка по гърдите му.

Пред себе си вижда застиналото, рухнало тяло на Бизона, червената локва под него вече е разредена до розово от миксера на дъжда. Погледът на Хофстетлър не иска да се фокусира, но все пак вижда силуети — източената яйцевидна фигура на Михалков притичва с бързина, несъпоставима с обичайното му поведение. И той вади оръжие, това личи дори по очертанията, но може би разглезен от омари и хайвер, цени суетността си повече от необходимото и решава да не захвърли чадъра си в тези жизненоважни броени секунди. Спасителят на Хофстетлър, който и да е той, се втурва напред с все още димящо от убийството на Бизона оръжие и очевидно също не е аматьор. Пистолета си държи с две ръце, стабилен при все бурята, и е достатъчен само един изстрел.

Михалков се блъска в колата. Сега вече изтърва чадъра си. Също и пистолета. Кръг в червено цъфти на ризата му — втора бутониера. Умира незабавно и незабавно е забравен, точно както предрече, че ще стане. Хофстетлър присвива очи през дъжда и вижда как стрелецът коленичи до трупа, за да се увери, че е мъртъв. После онзи скача на крака и се придвижва, бърз като паяк. Дъждът скрива чертите му, докато не се надвесва над лицето на професора.

— Стрикланд? — чува се да говори завалено той и фъфли. — О, благодаря ти, благодаря!

Ричард Стрикланд посяга надолу, бръква с палеца на свободната си ръка в дупката на бузата на Хофстетлър и започва да дърпа. Дърпа толкова силно, че помъква цялото му тяло през калта. Болката пристига послушно, пълнокръвна и мускулеста изпод одеялото на шока, и ученият пищи, докато калта, през която се влачи рамото му, пълни очите и устата му, и той ослепява и онемява, а после вече не усеща нищо.

20

Повторното пробуждане е като скок в кошмар. Гърмящ тътен поглъща всичко. Хофстетлър завърта очи нагоре в очакване на иглите на дъжда, но над него има тенекиен покрив, виновникът за тътена. Намира се на циментовата веранда на някаква постройка. Вижда дебели струи дъжд да блъскат по натрошени тухли и ръждясала стомана. Все още е в индустриалния парк. Сянка преминава през полезрението му. С примигване ученият прогонва течността от очите си — дъжд, кръв? — и пред него се разкрива Стрикланд, който крачи по протежение на верандата. Стиска нещо малко, шишенце с лекарства. Обръща го над отворената си уста, но е празно. Ругае, хвърля шишенцето в дъжда и се взира надолу в Хофстетлър.

— Буден си — сумти. — Хубаво. Имам работа за вършене!

Прикляка. Вместо онзи оранжев електрически остен, който мъкне навсякъде, сега има пистолет, чийто предпазител сваля. Опира дулото в дясната ръка на Хофстетлър. Дулото е студено и мокро — кучешки нос, мисли си ученият.

— Стрикланд… — още докато го казва, съсипаната му буза и всички разкъсани нерви оживяват. — Ричард! Боли ме. Болницата, моля…

— Как се казваш?

Лъже от две десетилетия; превърнало се е в инстинкт.

— Боб Хофстетлър. Познаваш ме.

Оръжието гръмва. Трясъкът от упор на куршум в бетон прозвучава изненадващо гумено; с ластично „пляк“ Хофстетлър има чувството, че ръката му е смазана. Вдига я. Вижда спретната, обгорена дупка по средата на дланта си. Инстинктът го кара да размърда пръсти — иска да разбере дали работят, защото все още му предстои да разгърне хиляди страници на книги и да напише купища анализи, но вместо това завърта китката. Изходната рана е назъбена и прилича на звездна експлозия. От дупката висят кръвоносни съдове. Той е наясно, че скоро ще изкърви; притиска я към гърдите си.

Стрикланд забива дулото в другата му длан.

— Истинското ти име, Боб!

— Дмитри. Дмитри Хофстетлър. Моля те, Ричард, моля те!

— Добре, Дмитри. Кажи ми името и ранговете на ударния отряд.

— Какъв екип? Не знам за какво…

Оръжието пак гръмва и Хофстетлър крещи. Вдига лявата си ръка към гърдите, без дори да я погледне, макар че не може да пренебрегне облачето дим, което се вдига от обгорялата плът. Ръцете му, или по-скоро останките им, се вкопчват една в друга, докато през ума на Хофстетлър препуска поредица от действия, които никога повече няма да върши сам: да се храни, да се къпе, да се почисти след ходене до тоалетната. Вече хълца, солените сълзи се стичат в дупката на бузата му и капят върху езика.

— Виж сега, Дмитри — обяснява Стрикланд, — онези типове, които дойдоха да те вземат — скоро някой ще забележи, че ги няма. Процесът вече напредва бързо. Нищо не мога да сторя по въпроса. Така че пак ще те попитам…

Хофстетлър усеща натиска на твърдото дуло върху коляното си.

— Не, не… моля те, не, Ричард, моля те, моля те!

— Имена и рангове! На отряда, който отвлече придобивката!

През червения вулкан на болката Хофстетлър проумява. Стрикланд вярва, че Съветите са отвлекли Девонеца. И то не самотен инфилтратор като д-р Хофстетлър, а сериозен отряд, въоръжен с високотехнологични инструменти, с които са се промъкнали през вентилационните шахти, за да отнесат плячката си. Стенание се изтръгва от гърлото на учения. Май би трябвало да е вой от болка, мисли си той, но после дочува още едно и осъзнава, че е смях. Смешни неща си мисли Стрикланд. И тук, докато свещта на живота му догаря, ученият не се сеща за нищо по-изненадващо и добре дошло, с чийто отглас да угасне. Отваря уста и оставя смеха да кънти, да изкипява с кръв, да изплюва парченца зъби.

Стрикланд почервенява като рак. Стреля и Хофстетлър пищи, и с крайчеца на окото си вижда, че долната половина на крака му се плъзга по бетона, но писъкът мутира незабавно до кикот и той е толкова горд, а противникът му се зъби зверски и следват още изстрели — в другото коляно, в двата лакътя, в раменете; и болката разцъфва в ново, изчистено от примеси, сурово състояние на съществуване, което само подхранва начина, по който ученият е избрал да си отиде: със смях. Веселият звук кънти от устата му, от дупката в бузата му, от новите дупки по цялото му тяло.

Стрикланд изпразва пълнителя си в корема на умиращия.

— Имена! Рангове! Имена! Рангове!

— Рангове? — смее се Хофстетлър. — Чистачки!

И изпитва остро като куршум съжаление, защото май не е трябвало да го казва, но прекалено силно му се вие свят, за да е способен да мисли. Кашата от вътрешности тече по хълбоците му и от червата му се вдига пара, която се усуква пред Стрикланд като малки протестни юмруци. Умиращият има чувството, че пропада и пред очите му бързо се изнизва целият живот, прекаран зад бюра и катедри, но той се държи до последно за мантията си на учен и думите на любимия му философ, Пиер Тейар дьо Шарден — кой друг, освен заклет академик би бил негов любимец? — изкървяват през омаята: В крайна сметка сме едно, ти и аз. Заедно страдаме, заедно съществуваме и завинаги ще се пресъздаваме взаимно. Да, това е то! Изживеният в самота живот няма значение, защото тук накрая той не е сам. С теб и с теб, и с теб е, и е нямало да забележи нищичко, ако не беше Девонеца. Това е последното пришествие, ускорено от принасянето в жертва: да намериш Господ, този лукав хитрец, да се крие там, където най-малко го очакваш — не в църква, не на върха на скала, а в нас, свит точно до сърцата ни.

21

Какво е правила Зелда в секундите, преди да разбият входната й врата? Преди дървенията, която крепи резето, да изчезне сред порой от трески и да остави верижката да виси като скъсана от джебчия огърлица? Май е готвела. Често го прави, преди да тръгне на работа — зарежда Брустър с достатъчно храна за настъпващия ден. Надушва бекон, масло, брюкселско зеле. Чува се и музика, гърлено тананикане. Сигурно го е слушала. Чуди се дали се е наслаждавала и дали е била щастлива. Струва й се важно да си спомни тези подробности, защото несъмнено ще й бъдат последни.

До момента най-сюрреалистичните мигове в живота на Зелда са онези, в които съществото от Ф-1 е отвърнало на погледа й от количката с прането на Елайза. Било е толкова невероятно, че това страховито, поразително чудовище се намира в сиво, подгизнало гнездо от мокри кърпи. Дори тази гледка обаче бледнее пред другата — как Ричард Стрикланд — онзи ужасен човек от работата й, с оцъклени очи, просмукан от дъжд, окъпан в кръв, я заплашва с пистолет в собствената й дневна.

Брустър си е там, където се помещава в случаите, щом работата я хване липсата — в напълно сваления назад „Баркалаунджър“[1], вдигнал обутите си в чорапи крака на подложката, с кенче бира в отпуснатата ръка. Стрикланд му закрива телевизора и Брустър го изучава с леко объркване, все едно гулът е изникнал иззад новинарското бюро на Уолтър Кронкайт наместо насред апартамента им. Военният сумти и храчи плюнка, дъжд и кръв. Пристъпва напред и цапа чистия килим с буците кал, залепнала за подметките му.

Зелда няма нужда да пита защо се случва всичко това. Вдига ръце пред себе си. Открива, че държи шпатула.

— Хубав дом си имаш — завалва срещу нея Стрикланд.

— Мистър Стрикланд — умолява го тя, — нищо лошо не бяхме намислили, честен кръст!

Той се мръщи срещу стените и за момент Зелда вижда веселата си декорация през свирепите кървясали очи на военния: фалшиви сувенири, блудкави спомени, идиотски джунджурии, запечатали щастлив живот, който няма как да е бил чак толкова щастлив. Стрикланд лениво завърта ръка. Дулото на пистолета разбива стъклото на рамкирана снимка и на лицето на майката на чистачката се появява зигзагообразна пукнатина.

— Къде си го тикнала? — олюлява се той пияно. — В мазето?

— Нямаме мазе, мистър Стрикланд, честен кръст.

Той плъзга дулото на пистолета по протежение на лавица с порцеланови фигурки. Една по една те падат и се трошат на пода. Зелда трепва при всяка една — малкият акордеонист, ококореният елен, новогодишният ангел, персийското коте. Дреболии са, казва си, нямат никакво значение, само дето това е лъжа и те са важни — и още как: свидетелства са на три десетилетия живот, позволил й от време на време да спести някой долар, колкото да си купи нещо фриволно, просто красив предмет, нещо различно от задължителните жилави пържоли, сириъл и евтино сирене.

Стрикланд се обръща и троши порцелан под калните си подметки. Насочва пистолета към Зелда като обвинителен пръст.

— Сър, мисис Брустър. Имаш наистина голям проблем с ранговете.

— Брустър — обажда се Брустър. Размърдва се, щом си чува името. — Това съм аз.

Стрикланд не го поглежда, но клати глава.

— О, да. Зелда Фулър. Зелда Д. Фулър. Кръстена Дилайла… — Той се оттласква от стената и скъсява разстоянието до чистачката толкова бързо, че тя изтървава шпатулата. — Така и не ме остави да довърша разказа… — Замахва с ръката, с която държи оръжието, и строшава керамична ваза, принадлежала навремето на бабата на Зелда. — Самсон, доколкото си спомням, предаден от Дилайла, ослепен и измъчван от филистимляните, бил спасен в последния момент. Господ го спасил… — Той ръгва пистолета си през стъклената витрина на шкафа и прави на сол порцелана на майката на Зелда. — Защо бил спасен? Понеже е добър човек, Дилайла. Човек с принципи. Човек, който до последната си шибана капка енергия се опитвал да постъпи правилно.

Военният помита с опакото на ръката си котлоните до Зелда, преобръща един тиган и залива с мазнина от бекона наръчника й по жестомимичен език. Мазнината цвърчи и прогаря дупки в страниците. Вълна непокорство обзема Зелда. Стрелва поглед през разрушения си дом, през който пътека от жестока разруха прави и невъзможното да унищожи спомените от всяко препятствие, което тя е преодолявала. Стрикланд е на няколко крачки. Пистолетът като нищо ще я удари в лицето при следващия замах. Но няма значение — тя вирва брадичка колкото се може по-високо. Няма да позволи да я уплашат. Няма да предаде приятелката си.

Стрикланд й се зъби. В ъгълчетата на устата му се е събрала бяла пяна, подобна на кипнал аспирин. Бавно й показва лявата си ръка. При все вцепеняващия ужас, Зелда се дърпа от отвратителната гледка. Не е виждала пръстите му, откакто двете с Елайза ги намериха на пода на лабораторията. Сега превръзката я няма и отдалеч личи, че операцията е била неуспешна. Пръстите са лъскавочерни като гнили банани, надути до пръсване.

— Бог е върнал на Самсон цялата му сила — обяснява Стрикланд. — Върнал му я е цялата. Така че Самсон да може да залее с Божия гняв всички филистимляни. Той хваща колоните на храма. Ето така…

Стрикланд пъха пистолета под мишницата си, за да стисне двата мъртви пръста.

— И после? После ги чупи!

С тези думи той къса пръстите си. Отделят се като перфорирани, с поредица тихи изпуквания — точно като начупен зелен боб, мисли си Зелда, преди да изпищи. Чува тупване — Брустър изтърва бирата си — и издрънчаване, понеже „Баркалаунджър“-ът се изправя в начално положение. Веждите на Стрикланд щръкват от изненада при вида на кафявата течност, която бликва като фонтан от дупките от пръстите му преди да потече по ръката му като вкиснат сос. Той оглежда двете черни наденички, които още държи, и ги хвърля на кухненския под. От единия му пръст се изтърколва сватбена халка.

— Елайза е — изтърсва Брустър. — Елайза к’вото-й-беше-името. Нямата. Онуй е при нея!

Чуват се единствено плискането на дъжда, който влиза през отворената врата, бръщолевенето на телевизора и мекото гъргорене на бирата, която се излива по килима. Стрикланд се обръща. Зелда посяга към печката, за да се удържи на крака и сетне клати глава срещу съпруга си.

— Брустър, недей…

— Тя живее над едно кино — продължава мъжът й. — Поне така казва Зелда. „Аркейд“. На няколко пресечки северно от реката. Лесно се стига оттук. На пет минути, не повече.

Тежестта на пистолета сякаш се удвоява. Зелда го гледа как провисва надолу, докато не се насочи към пода.

— Елайза? — шепне Стрикланд. — Елайза го е направила?

Взира се в Зелда с изпънато от шока на предателството лице, ръцете му треперят леко, сякаш в търсене на прегръдка, която да го удържи в съзнание. Чистачката не знае какво да направи или да каже, така че не издава нито звук и не помръдва. Стрикланд изглежда покрусен. Цупи се на пръста, търколил се по линолеума, сякаш копнее да си го върне. Пъшка близо минута, първо тихо, после по-силно, преди да вдигне глава и да изпъне рамене. Военната стойка, предполага Зелда, е единственото, останало на този извратеняк.

Той пресича килима, влачейки обувки по калните следи. Вдига телефона така, сякаш и той тежи колкото циментово блокче, и набира като през глина. Зелда се взира в Брустър. Той пък се взира в Стрикланд. Чува се пискливият отговор на мъж, който вдига от другата страна.

— Флеминг! — Гласът на Стрикланд е толкова безжизнен, че Зелда потреперва. — Аз… Аз сгреших. Другата е. Елайза Еспозито. Тя държи придобивката над „Аркейд“. Да, киното. Пренасочи отряда за прихващане. Ще ги чакам там!

Стрикланд внимателно оставя слушалката на вилката и се обръща. Оглежда стъклата, порцелана, керамиката, чиниите, вестника, плътта — толкова много боклук се е натрупал за нула време! Коматозното му поведение подсказва на Зелда, че никога няма да напусне това място, ще се превърне в мебел в дома й и ще се наложи да му залепи парчетата заедно с всичко друго съсипано. Но Стрикланд е войниче на пружина. Зъбните му колелца се завъртат и той се раздвижва, изтътря се между Брустър и телевизора и излиза през отворената врата.

Още една несигурна крачка и вече го няма, стопил се е в дъжда.

Зелда се втурва напред и посяга към телефона. Брустър обаче най-сетне си е вдигнал задника от креслото и се движи по-бързо, отколкото тя някога го е виждала. Баркалаунджърът се люлее и скърца, опустял внезапно, и чистачката открива, че съпругът й е затиснал здраво телефона с длан.

— Брустър. Дръпни се, моля те!

— Не бива да се забъркваш. Ние не бива да се забъркваме.

— Той отива в дома й. Заради теб, Брустър! Трябва да я предупредя. Той е въоръжен!

— Заради мен отървахме кожите. Ако не спипат приятелката ти, кого според теб ще обвинят, а? Да не мислиш, че просто ще забравят за теб? Ще забравят черните, дето са си пъхнали носовете в работата им? Ще поправим тази врата и ще съберем тези… неща, дето той ги остави на пода, и ще седнем и ще гледаме телевизия. Точно като нормалните хора.

— Изобщо не трябваше да ти казвам. Нито дума не трябваше да…

— Довърши вечерята; аз ще намеря с какво да изтъркам килима…

— Те се обичат. Не помниш ли? Не помниш ли какво е любов?

Брустър отпуска рамене. Но не освобождава телефона.

— Помня. И точно затова не мога да ти позволя да се обадиш.

Кафявите му очи, тъй често притворени и стъклени от пулсациите на телевизора, са ококорени и ясни и в тях Зелда вижда отражението на останалия подир Стрикланд боклук. Честно казано, вижда и много повече. Вижда личната хроника на борбата на Брустър, който вечно губи и никога не намира точното място за себе си, дори когато Зелда описва рискованите си фантазии да напусне „Окам“ и да започне собствен бизнес. В този смисъл Брустър е храбрец. Оцелял е. Още е тук и оцелява. Той е добър човек.

Но и тя е добра жена или поне й се иска да бъде, и това конкретно постижение се измерва от разстоянието между купата за дребни, където са ключовете за колата на Брустър, и зейналата врата, а отвъд нея — от разстоянието до форда им, който дреме под дъжда. Зелда знае, че ще успее — Брустър ще е твърде потресен, за да я последва. Сигурна е, че ще успее да стигне и до Елайза, дори в този старозаветен порой. Не знае обаче каква полза ще има от нея, щом се озове там или какво ще се случи после. Но такива подробности са винаги неведоми, нали? Светът се променя — или пък не. Човек се бори за правдата и се радва, че го е сторил. Или поне такъв е планът — най-добрият, с който разполага Зелда Д. Фулър.

[1] Марка фотьойли със сваляща се назад облегалка, станала нарицателно за всички подобни модели. ↑

22

Елайза познава всяко листенце от джунглата си, всяка лиана, всеки камък и не забелязва зло в сянката, която се спуска над нея. Отваря топлите си мокри очи и се наслаждава на игривата съпротива на капките, които се мъчат да задържат слепени отделните мигли. Те се разделят, една по една, колебливо и лениво. Джайлс е, озарен в гръб от лампата в дневната, надвесен е над ваната, усмихва се леко и тя се чуди дали парниковата пара в помещението е виновна за изпълващите очите му сълзи.

— Време е, скъпа — казва той.

Тя прегръща със сънени ръце дремещото създание, не иска да си спомня, но и не може да се спре, как преди няколко часа, навярно цели хилядолетия, е почукала на вратата на Джайлс да го моли за най-голямата и най-ужасна услуга. Описала е молбата си толкова кратко, че мъката да не успее да се проточи — да отключи апартамента й преди полунощ, да я вдигне от ваната и да пренебрегне всички възражения, които може да си измисли тя. Водата, в която лежи, както забелязва, е изстинала, но няма желание да излиза от нея. Не може да е вече толкова късно. Не може. Разполагала е с цял ден и цяла нощ да се сбогува с него и дори не е започнала…

Джайлс опира длани на коленете си, за да коленичи, но се спира умислен. Държи дълга тънка четка, със заострен за ситни детайли връх, и май я е забравил. От нея по единия крачол на панталоните му капе зелена боя. Той се засмива и пъха четката в джоба на ризата си.

— Завърших я. — Не успява да сдържи гордостта в гласа си и Елайза се радва на неуспеха му. — Няма да е същото като да е при теб. В никакъв случай. Но мисля, че е най-близкото, което някой може да постигне. И е за теб, Елайза! Ще трябва да го помниш чрез нея. Нека ти я покажа на излизане — да я покажа и на двама ви. А сега, моля те, скъпа. Късно е. Защо не ме хванеш за ръка?

Елайза се усмихва, потънала в почуда заради гъстата новопораснала коса на приятеля си, младежката гладкост на лицето му и свежата розовина на бузите му. Изглежда нежен, но твърдо решен. Тя се взира в протегнатата му ръка, космите по кокалчетата са сплъстени от боя, каквато има и под ноктите, а маншетът на пуловера му е натопен в нея. Елайза вади длан от водата. В мига, в който я отлепя от гърба на създанието, то настръхва и я сграбчва по-здраво. Тя се колебае, ръката й се люлее в средата между водното й сватбено ложе и твърдата суша на Джайлс и тя не знае дали ще успее да прекрачи бездната.

Разнася се трясък. Отвън, на улицата. Близо е, досами сградата. И звукът е силен. Метал, стъкло, пластмаса, пара! Елайза усеща трепета в тялото си, а сътресението — в дробовете си и знае, сигурна е, че са се забавили твърде дълго. Джайлс също го знае — пресяга се през световете и я хваща за ръката. Дори създанието го знае — ноктите му щръкват и като нежен любовник издраскват голия й гръб. Тримата се движат в синхрон. Водата плиска над ръба на ваната. Растенията се катурват от мивката. Картонените дървета се люлеят по стените. Разкрили са ги.

23

Вината е на дъжда. Водата е сигурно два инча дълбока и го всмуква към канала. Шиба по предното стъкло със замайващи вълни, заради които Стрикланд не преценява добре завоя. Киното изскача пред очите му, хилядите му прожектори са размазани като разтекла се жълта боя. Той завърта волана, за да влезе в задната уличка, разчита на рекламирания хидравличен волан, но е твърде късно. Размазаната задница затруднява и най-простите маневри и кадилакът — любимият му, зелен като джунглата „Кадилак Купе де Вил“, две цяло и три тона и осемнайсет и половина фута дължина кралско великолепие, способен да ускори от нула до шейсет за десет цяло и седем секунди, с радио на къси и дълги вълни, новичък като току-що отпечатан долар — се забива в стената на киното.

Стрикланд насила си проправя път навън. Опитва се да затвори вратата по силата на навика, но не е свикнал с липсващите два пръста. Изобщо не улучва ръба и разцепва дъжда с ръка. Оглежда катастрофата. Предницата е смазана, задницата също. Американската мечта е разбита и от двата края. Няма значение. Той вече е Богът на джунглата, маймунките му раздират глупавия човешки череп. Джапа през дълбоките до глезен локви. Някакъв тип с написано на баджа му име се втурва към него откъм касата и ръкомаха в потрес от разбитите тухли, пръснати по тротоара.

В джунглата този тип е само бръмчаща carapana[1]. Стрикланд замахва с беретата и му троши носа. Бликва струя кръв и дъждът я размазва по тротоара. Военният отминава гърчещото се тяло, дебне под просмуканата с вода светлина на лампите на входа. Най-сетне забелязва търсеното, отзад в уличката. Ниша — врата към апартаментите на горния етаж. Елайза, безгласното му видение, неговата надежда за бъдещето, негова предателка и плячка. Кадилакът е блокирал цялата уличка. Налага се да се покатери през смачкания капак. Раздвоеният като змийски език двигател бълва пара и Стрикланд се спира в струята й. Горещината на Амазония, прокажена тръпка, топлият гърч на кобрата, вихреният кипеж на пираните, всичко това го оглозгва до белите му, чисти, остри и ефикасни кости.

Какво е онова, което вижда в другия край на уличката под примигващата лампа? Бял бус с откъсната предна броня, а на него надпис „Милисънт Лоундри“. Стрикланд прекрачва изгарящата пара и се хили, оставил милионите твърди стрелички на дъжда да отскачат от черепа му.

[1] Комар (порт.). ↑

24

Двамата с Джайлс се залюляват на горното стъпало на пожарния изход, претоварени от създанието помежду си. Елайза носи най-бързото за обличане нещо, окъсания си розов хавлиен халат и първите обувки, попаднали й пред очите — от Джулия, инкрустираните със сребърно ламе, които е грабнала като талисмани и, естествено, се подхлъзва и за малко да се прекатури през перилата. Съществото — увито в одеяло, едва способно да го скрие — я издърпва от ръба. Под тях Елайза вижда Мопса. И малко по-нататък — катастрофирала кола, чудовищно огромна и зелена, заклещена между стените на уличката. Блокира единствения изход за Мопса. Точно под тях се чува как разбиват невидимата оттук врата на „Аркейд Апартмънтс“, след това шумни удари на ритници по нея и накрая толкова силен трясък, че дъждовните капки за момент застиват на място, а червената светлина от изстрела преобразува всяка капка в изтичаща кръв на умиращ свят.

Стъпките на нашественика изтрополяват нагоре. Джайлс издърпва на свой ред Елайза през пожарния изход. Слизането им е пълна противоположност на бавното изкачване със създанието преди седмица — трескаво драпане с подхлъзващи се крака и сблъскващи се тела. Елайза успява само да пъхне глава в свивката на врата на създанието и да се държи за прогизналия пуловер на Джайлс. Той ги води напред, бързо и непохватно. Новата му коса е залепнала за главата и четката в джоба му кърви зелено през ризата. Сърцето на Елайза, ако го пронижат, също ще кърви в зелено, мисли си тя.

Стигат до уличката с разбити сърца, но без нито една строшена кост.

— Ще трябва да продължим пеша! — надвиква пороя Джайлс. — Само няколко пресечки! Можем да го направим! Без възражения! Давай, давай!

Уличката е същинско минно поле от канализационни шахти. На Елайза това не й е правило впечатление досега, сигурно защото преди не е затъвала до глезен в мазна вода на всяка втора крачка. Няма време да си сваля сребърните обувки. Напредват като повредени бутала, едно нагоре, едно надолу. Отнема им прекалено дълго време. Най-накрая стигат катастрофиралата кола. Фаровете й ги заслепяват. Елайза се прехвърля през смачкания капак, след това помага на Джайлс да издърпа създанието. Художникът е последен, взима падналото одеяло и отново увива с него госта им и бута и двамата напред. Елайза хвърля поглед на мистър Арзъниън, който ги зяпа от тротоара, притиснал длан към строшения си нос — може би вярва, че е оживял най-странният филм, който някога е прожектирал.

25

Стрикланд надушва Деуш Бранкя. Заливат го спомените от Амазония. Богът с хрилете ухае на саламура, плод и тиня. В лабораториите на „Окам“ дезинфектантите са премахвали миризмата му и това е било грешка. Колко глупави са хората да се самоограбват от най-важното си защитно сетиво? Като военен знае кого да вини. Чистачките. Техните сапун, белина и амоняк всъщност не са ликвидирали заразите. Криели са втория, по-висш свят, ето защо Стрикланд трябва да се движи бързо и да сложи край на плановете им.

Две врати на апартаменти. Избира първата. Не си дава труд да блъска и рита. Насочва беретата, стреля в бравата. Вратата е доста по-ниско качество от тази на Дилайла Брустър. Средната й третина става на стружки. Стрикланд избутва по-острите парчета и нахлува в апартамента с вдигнат пистолет и готов като в подножието на купчината в Йонгдонг да убие всичко, което диша.

Деуш Бранкя — колосален, чудовищен, великолепен, царства в средата на претъпкания, прашен апартамент. Стрикланд е сгрешил за готовността си. Изобщо не е готов! Пищи и пада на колене, и стреля, и пищи, и стреля, и пищи. Куршумите минават право през Деуш Бранкя. Богът с хрилете не реагира. Пистолетът пари в ръцете на нападателя. Раменете му треперят от откатите. Той се хвърля заднешком към стената и прикрива лице. Деуш Бранкя го съзерцава отвисоко, търпелив и непроменен.

Стрикланд избърсва дъжда от очите си и най-сетне проумява. Този Деуш Бранкя не е истински. По-точно не е създание, което би могъл да убие. Нарисуван е. По-голям от реалните си размери, но объркващо точен откъм подробности. И почти реален — сякаш пресъздаден със собствените му кръв и люспи върху скала, измъкната от неговото заливче. Стрикланд накланя глава и му се струва, че рисунката на Бога с хрилете вдига ръце и му предлага прегръдка. Странен номер му играе зрението! Зачерква спомена. Но въпреки това картините се връщат пред очите му. Как преследва Деуш Бранкя до съдбовното байу. Как го е приклещил в една пещера. Как той е посегнал към Стрикланд, простил му е насилието, гнева и объркването, разбрал е задълженията, които изпитва към бога, наречен „генерал Хойт“. Стрикланд в отговор е пронизал Деуш Бранкя с харпуна си. Досега изобщо не е забелязвал, че се е нанизал на другия край на стрелата и е обвързал двама им завинаги, рана до рана.

26

Елайза не може да отрече, че става дума за някакво чудо. Нощта, в която няма избор, освен да върви на открито със създанието до себе си е нощ, толкова брутално шибана от сипещия се порой, че улиците са празни. Случайни автомобили бръмчат на празен ход по паркингите, шофьорите им се надяват да изчакат буря, която сигурно подозират, че няма да свърши никога. Жалки самотници се гушат под навесите на автобусните спирки или входовете на магазинчетата и наблюдават как нивото на водата се вдига все по-високо спрямо обувките им. Тротоарите са непроходими, така че Елайза и Джайлс вървят по най-високия наличен терен, тревната ивица между платната на булеварда, и подкрепят помежду си създанието, отворило хриле срещу дъжда.

Тя едва успява да се движи под прогизналия си халат. Джайлс, макар със съживен дух, е все още старец. Не напредват достатъчно бързо. Мъжът в „Аркейд Апартмънтс“ ще ги хване. Елайза поглежда през рамо в очакване да чуе тракането на съсипания кадилак, потеглил подире им като танк или да види как Ричард Стрикланд изплува лениво ухилен от дъжда, за да й каже отново: „Обзалагам се, че аз мога да те накарам да пискаш! Поне мъничко, а?“.

А ако не Стрикланд, то някой друг гражданин ще се приближи да предложи помощ и така всичко ще бъде изгубено. Елайза се оглежда трескаво, а дъждът се лее от косата й. Нуждаят се само от още едно чудо. Изоставена кола с ключове в запалването; вманиачен автобусен шофьор, който все още кара по график. Тя започва да жестикулира към Джайлс: „Твърде бавни“. Той обаче не я гледа. Чистачката се пресяга през създанието и рисува знака на ръката на спътника си. Той я потупва, но не в отговор. Опитва се да й привлече вниманието. Спира внезапно. Създанието се олюлява и Елайза за малко да падне на сребърните си токчета. Спирането е ужасна идея — тя изпепелява спътника си с поглед. Но той се взира в тротоара, ококорен при все пороя.

От дясната им страна се очертава тъмна маса в канавката. Тиня, мисли си Елайза, изкашляна от задръстените канали. Но масата напредва. Плува през водопада на дъжда. Обхваната от вълна на отвращение, тя разпознава отделните твари едва когато издрапват по мокрия асфалт. Плъхове, бягащи от наводнените канали. От далечината долитат ужасените крясъци на случаен наблюдател. Плъховете се гърчат един върху друг, размахват розови опашки и заливат шосето като катран, а мократа им козина хвърля отблясъци под уличните лампи. Елайза поглежда наляво и вижда същото: черна вълна гризачи. Джайлс я хваща за ръката и тя затаява дъх, понеже плъховете ги обкръжават. Лудостта се множи. Плъховете спират като един на пет фута разстояние, вперват в тях черните си очички, мърдат нослета. Вече са стотици. Чакат някакъв сигнал.

— Признавам си, скъпа — казва Джайлс. — Не знам какво да сторя.

Елайза усеща движенията на съществото под просмуканото одеяло. Изпод него се показва една огромна, ноктеста лапа и макар че то цялото трепери в опит да диша, ръката му е стабилна. Прави плавен, дъгообразен жест — благословия — и дъждът се събира в люспестата му шепа. Ордата мокри плъхове настръхват в колективна тръпка, долепват малките си тела едно в друго и странното им, стържещо писукане се усилва, за да заглуши дъжда. Това е стърженето, осъзнава Елайза, на хиляди мънички лапи, които дращят заднешком по асфалта. Избърсва дъжда от очите си, но няма начин да сбърка.

Плъховете се разделят, отварят им пътека да преминат.

Създанието отпуска ръка и се прегърбва толкова тежко, че Елайза и Джайлс се напрягат до краен предел, за да го удържат да не рухне.

— Навън нощта не е пригодна ни за човек, ни за звяр![1] — цитира Джайлс с треперещ глас. — У. С. Фийлдс… — Преглъща и кима към шосето пред тях. — Да тръгваме тогава. Хайде заедно в мелето!!

[1] Реплика от пародията „Фаталната чаша бира“ (The Fatal Glass of Beer, 1933), станала пословична в САЩ. ↑

27

Разтопени сълзи изгарят лицето на Стрикланд, вече попарено от парата на кадилака. Повече няма да може да си върне човешкото. Промяната би означавала да изпълзи обратно в утробата, да избегне цялата си история, да признае безцелния си живот. Невъзможно, без значение колко силно му се иска. Маймунките пищят и той прави каквото казват, заставя се да погледне Деуш Бранкя. Просто боя, просто платно. Изправя се, намира равновесната си точка. Да, точно така. Щом се налага, ще си откъсне още два пръста, цяла ръка, главата си дори, каквото и да е, за да потече кръв и да докаже кой от тях е истинският.

Под оглушителния тътен на дъжда, Стрикланд излиза през разбитата врата и се изправя пред втория апартамент. Най-добре да пести куршумите. След няколко ритника е вътре. По-зле е от неразопакованите кашони на Лейни. Това е проклета дупка, годна само за вредители. Ето го истинското лице на Елайза Еспозито. Трябваше да се сети каква е, още щом негрото му каза как е била отгледана в сиропиталище. Нещо, което никой не иска, няма да иска и не трябва да иска.

Той проследява миризмата й до разхвърляната спалня. Стената над леглото е покрита с обувки, много от които, за негов срам, той разпознава. Чепът му реагира и му се иска да го откъсне също като пръстите. Може би после, когато се върне да гледа как цялата сграда гори. Миризмата на Деуш Бранкя се усеща ясно и тук. Стрикланд бърза към банята и открива лъщящата от люспи вана. Малки дръвчета — освежители за въздух — покриват плътно стените. Какво, да го вземат мътните, се е случило тук? Представата, която му идва наум, го отвращава.

Стрикланд се запътва към дневната. Стаята танцува пред очите му. И тук не са. Придобивката някак е успяла да се измъкне. Беретата натежава в ръката му. Дърпа го надясно, все надясно, в един кръг, после във втори. Върти се. Останките от света на Елайза — свят, който някога е желал — се завихрят в кафява каша. Съзира нещо, останал му е здрав разум, колкото да го види. Налага се да приклещи пистолета в една сгъваема масичка, за да спре главозамайващото въртене.

Календар по дни. На днешната дата е надраскано: ПОЛУНОЩ — НА КЕЯ. Стрикланд проверява часовника над масата. Още не е дванайсет. Има още време! Има, само да спре да се върти. Ако успее да тръгне по права линия. Грабва телефона от вилката му на масата и набира номера с пръст, който му се струва дълъг и насекомоподобен редом с липсващите си събратя. Флеминг вдига. Стрикланд се опитва да му нареди да отклони отряда за задържане, който идва насам от „Окам“, към кея в долния край на булеварда. Не е сигурен дали инструкциите му са приети. Гласът му вече не звучи като неговия собствен.

— ●●●●● ●●●●●●● ●● ●● ●●●●! ●●●●●●● ●●● ●●● ●●! ●●●, ●●●, ●●●!

28

Елайза е забелязала плъховете първи, понеже численото им превъзходство над останалите е огромно. По времето, когато стъпва на кея обаче, замаяният й поглед е различил и други подземни обитатели сред съпровождащия ги легион, хищници и плячка редом едни с други в междувидов мир, който имитира този на Елайза и създанието. Сплъстени катерици, червенооки зайци, големи еноти, петносани от каналите лисици, подскачащи жаби, притичващи гущери, плъзгащи се змии и гърчещи се на пласт под всички тях — червеи, стоножки и плужеци. Насекоми се вият над шестващите гризачи — черен облак, който устоява дори на плискащия дъжд. По периферията са започнали да се събират и сухоземни животни. Кучета, котки, патици, едничко загадъчно прасе, привлечени насам, като че да се поклонят пред бог, който те, в животинските си сърца, винаги са очаквали.

На пристана животните се разделят, за да пропуснат троицата да премине. Кеят е съвсем къс по спомените на Елайза, може би четирийсет фута, макар че това е напълно достатъчно. Белегът за трийсетфутова дълбочина отдавна е надхвърлен; вижда се само върхът на табелата. Нивото на реката е на броени инчове под кея и се вълнува от бурята, залива дъските. Това е то, значи. Всички елементи са наредени. Но Елайза стои неподвижна, дъждът се забива в плътта й. Дъхът й излиза на накъсани стенания; осъзнава, че те напомнят измъченото хриптене на създанието, което се мъчи да си поеме въздух през разперените си хриле. Усеща нечия ръка на мокрия си гръб.

— Побързай! — шепне Джайлс.

Тя плаче заедно с небето; цялата вселена ридае — и хора, и животни, и земя, и вода, всички плачат за съюз, почти подпечатан между два различни свята, който обаче в крайна сметка няма как да бъде скрепен. Ръцете на Елайза увисват покрай хълбоците и тя усеща студените, влажни люспи на дланта на създанието да улавят нейната. Държат се за ръце. Едно цяло са за последен път. През затворническите решетки на дъжда тя гледа прекрасното му лице. Огромни ониксови очи отвръщат на погледа й, не излъчват намерение създанието да се хвърли във водата, при все че отсъствието й го убива. Ще стои тук вечно, ако това е, което тя иска.

Ето защо Елайза тръгва напред. Върви, за да спаси живота му. Една крачка, две, гази през бурната вода. При все рева на бурята, долавя и шумното отстъпление на зверовете, както и плискането от крачките на Джайлс, единственият й последовател. Четирийсет фута не отнемат много време. Елайза се озовава на края, все едно край на вселената. Плоските носове на сребърните й обувки се изравняват с ръба на кея. И стъпалата на създанието се изравняват, ноктите му стърчат във въздуха. На няколко инча под тях се пени черната вода. Елайза си поема дълбок, солен дъх и се обръща към спътника си. Пориви на апокалиптичен ураган улавят розовия й халат и откъсват колана, а полите се веят над голото й тяло като криле на пеперуда.

Създанието сияе в зелено. Светлината му грее в дъжда като фенер, пулсира като фар. Дори сега Елайза остава без дъх. Опитва се да се усмихне. Кима към водата. Съществото оглежда дълбините; засилва още по-силно в зелено и хрилете му се разтварят жадно. Поглежда към чистачката, по лицето му се стича някаква течност. Способен ли е да плаче? Тя вярва, че е, макар че риданията му не идват от гърдите. Над тях тътне гръмотевица — така ридае той. Пуска ръката й, бавно и колебливо. Изписва името й със знаци: любимата му дума, Е-Л-А-Й-З-А, сетне сгъва ципестата си длан, за да може да посочи с показалец от гърдите си към водата. След това завърта пръст обратно на часовниковата стрелка.

Жестовете му, макар и тромави, означават: „Сам ли да отида?“.

Вече разбитото на парчета сърце на Елайза се разтрошава напълно. Колко ли дълго създанието е било последното от вида си? Колко отдавна е плувало само? Тя няма право да си позволи то да я разколебае. Кима и сочи водата. Той пак прави знак, решително „Не“. Тя разочаровано отпуска длани. Той обаче продължава да жестикулира, все по-бързо, научил е толкова много: „Нуждая се…“. Само че тя не го оставя да завърши, не може да го понесе; тя също се нуждае, но нуждата им няма значение, така че го бута и тялото му се завърта към водата, почти пада. Синьото сияние на очите му се завихря със зелено. Раменете му се извиват нагоре. Взира се към водата. Обръща се с лице към вълните. Елайза се радва, понеже не иска той да види пръстите й, които, макар и притиснати към хълбоците, действат по своя собствена повеля и изписват: „Остани, остани, остани, остани, остани!“.

— Елайза! — крещи Джайлс. — Елайза!

29

Verâo, сухият сезон, е свършил. Дъждовният сезон с неговото тайно име и тайната си цел се е завърнал. Няма начин да се сбъркат. Плъхове, гущери, змии, мухи — светът се изгражда в цялост от живите, дишащи твари. Злите им очи блестят, зъбатите им усти зеят. Нахвърлят се на Стрикланд. Маймунките в главата му пищят поредните си заповеди, всяка от които е също толкова тайна. Той е верен войник. Той е придобивката, тяхната придобивка. Крещи и хуква, рита и мачка бесни катерици, които висят по панталоните му и вманиачени плъхове, хапещи го по прасците. Не могат да го спрат. Той, Богът на джунглата, раздава мъст, разбива крехките черепи под петите си и мачка мънички, пискливи вратлета между пръстите си.

И ето го вече на кея, откъсва последния плъх заедно с парче от бедрото си. Вълните се нахвърлят върху дъсчената настилка, стена от вода се издига и от двете му страни — като военно отдаване на чест със саби. Черният тунел го фокусира към края си. Там стоят Елайза Еспозито и Деуш Бранкя, с гръб към него, взират се във водовъртежа на реката. Стрикланд скъсява разстоянието за секунди, стъпва уверено при все водните пръски. Малко встрани стои и някакъв старец. Ами че Ричард го познава! Това е шофьорът на микробуса от пералнята. И последните парченца от пъзела си идват на мястото. О, какво удоволствие предстои!

Старецът вижда Стрикланд и виква:

— Елайза!

Но военният приближава твърде бързо. Старецът предприема последното, което Стрикланд очаква — напада го. Налага се да спре, кракът му се пързаля по хлъзгавите дъски. Губи равновесие. Способен е само да завърти беретата. Тя се врязва в слепоочието на дъртака, който пада тежко и се удря зле, после започва да се търкаля към бурната вода. Треперещ от напрежение, негодникът се опитва да се вкопчи в мокрите дъски. Не успява. И пада с главата напред в сърдитите вълни.

Елайза го забелязва. Стрикланд се изправя и се прицелва в Деуш Бранкя от десет фута разстояние. Но погледът му все бяга към чистачката. С развързания си халат, тя е почти гола. Има и обувки. Разбира се, обувки. Бляскавите сребърни обувки на токове са предназначени да измъчват Ричард. Тази съблазнителка, тази развратница и измамница! През цялото време тя е била истинската Дилайла, отвличала му е вниманието от козните си. Сега обаче ще стане свидетел на края на Деуш Бранкя. От този момент нататък Богът с хрилете остава в миналото. А той, Ричард Стрикланд? Той е, както продавачът на кадилаци каза: „Бъдещето. Изглеждате като човек, който се е упътил към бъдещето“.

Радва се, че е бил прав за едно. В крайна сметка е накарал нямото момиче да писка. Това е единственият й начин да предупреди Деуш Бранкя за готовия за изстрелване куршум. Тя си поема изпълнен с водни пръски дъх и вените на врата й се издуват. И пищи. Стрикланд е сигурен, че е първият, измъкнал звук от немощното й гърло. Писъкът е тих, разкъсва последни останки от гласните й струни — същото грачене, което прикованият за „Жозефина“ лешояд издаваше, докато се давеше с дневника на Енрикес.

Шумът е достатъчно необичаен, за да прониже воя на бурята. Деуш Бранкя се обръща. Блясва светкавица и залива с бялото си сияние синкавосинята светлина на Бога с хрилете. Но е твърде късно. Стрикланд, човекът от бъдещето, държи оръжие от бъдещето. Натиска спусъка, после повтаря. На фона на свистенето на вятъра и бесния порой, изстрелите прозвучават странно отчетливо. Бум. Бум. На гърдите на Деуш Бранкя се появяват две дупки. Създанието се олюлява. Пада на колене на ръба на кея. Плисва кръв, смесва се с дъжда.

След подобно епично преследване в разстояние на два континента и срещу такъв впечатляващ враг, краят е разочароващ. Такова е обаче естеството на гонитбите. Понякога плячката ти умира величествено и се превръща в легенда. Друг път си отива за миг и смъртта й не е достойна за нещо повече от детска приказка. Стрикланд отърсва дъжда от лицето си, прицелва се в сведената глава на Деуш Бранкя и дърпа спусъка.

30

В този миг Елайза е обладана от треската, която кара войника да прикрие с тяло събратята си от граната, принуждава майките да жертват живота си за децата, кара влюбения да направи всичко, та любимият му да продължи напред. Но не й се отваря такава възможност. Тя вдига ръка, сякаш ще успее да отблъсне куршум само с жест. Стига само дотам. Всичко се случва наведнъж.

Тялото на Стрикланд се извива наляво в мига на стрелбата. Тънкият, остър край на четка за рисуване е забучен в левия му крак. Точно зад него се намира Джайлс, изплувал е и се държи за ръба на кея. Друг човек е извадил художника от реката и четката от джоба му, и е нанесъл удара. Зелда — невероятната Зелда, материализирала се тук, на края на света, просната на кея, мокра и кална, с юмрук, все още свит около четката и ръка, позеленяла от капещата боя.

Стрикланд посяга към крака си, препъва се и коленичи. Надежда пронизва гърдите на Елайза. Сетне тя осъзнава, че това изобщо не е надежда. Пада на колене като огледално отражение на военния. Бедрата й треперят и тя ги стиска с две ръце, понеже не желае да се свлече съвсем. Не се чувства добре. Клюмва напред и се подпира на лакти. Речната вода я плиска в лицето и по пръстите. Сменя постоянно цвета си — черна, синя, пурпурна, червена. Елайза поглежда изумено към гръдния си кош. Спретната дупка от куршум зее точно между гърдите й. Блика кръв, излива се на дъските и течението незабавно я отмива.

Лактите й са от хартия. Тя гасне. Пред очите й витае мрак. Вижда свят, изправен с краката нагоре — черни като въглен облаци с капиляри от светкавици, душ от плискащ дъжд, на фона на близките лодки мигат полицейски лампи, Стрикланд се мъчи да докопа оръжието си, Зелда го блъска с юмруци по гърба, Джайлс се е покатерил на кея и посяга към глезена на войника. Елайза вижда зелено, синьо и жълто — въртят се все по-бързо, виолетово, алено, охрено, още по-бързо, прасковено, маслиново, канарено жълто… и по-бързо, всички знайни и незнайни цветове изгряват над мрака на бурята. Леят се от създанието, величествените шарки по тялото му фосфоресцират, то я взима в обятията си, кръвта му се лее в нейната, нейната се смесва с неговата и така са свързани с течността на живота, макар че умират и двамата.

31

Вълна избутва беретата към дълбините, но Стрикланд е по-бърз. Пълзи към пистолета, докопва го и го стиска с две ръце, за да не го изпусне. Сега остава да се отърве от двата плъха, които го хапят… Обръща се по гръб и изритва стареца в лицето. Бута Дилайла Брустър на няколко фута назад по кея. Целият е нахапан, от крака му блика кръв, заслепява го пороят. Но все пак се опира на лакти и отваря уста за дъжда. Сега той е негов. Заставя се да седне, пълни дробовете си с вода и извива шия.

Деуш Бранкя е фонтан от цветове. Взира се в Стрикланд през остриетата на дъжда и покрай Елайза, която държи в прегръдките си. Бавно я полага на кея, където да я ближат вълните. Богът с хрилете се изправя. Стрикланд примигва, опитва се да проумее. Прострелял го е двукратно в гърдите. Но въпреки това е на крака? Въпреки това върви? Деуш Бранкя продължава напред по кея, тялото му сияе като факла в нощта, безмерно е, а той, Стрикланд, какъв глупак, да повярва, че може да му сложи край!

И все пак военният се опитва. Вдига пистолета нагоре, стреля. В гърдите на Деуш Бранкя. В шията му. В корема му. Богът с хриле прокарва длан върху раните от куршумите. Те се оттичат заедно с дъжда. Стрикланд клати глава достатъчно силно да пръска вода. Дали прясно напълнилата се река му придава такава сила? Дали събраните зверове снабдяват повелителя си с животворни сили? Никога няма да узнае. Не му е писано. Остава му само да плаче. Разтърсват го същите силни, накъсани ридания, каквито е казал на Тими, че никога не бива да допуска. Свежда лице към кея, засрамен да погледне Бога с хрилете в очите.

Деуш Бранкя коленичи пред него. С един нокът подхваща пистолета за предпазителя на спусъка, изважда го нежно от хватката на Стрикланд и го оставя на дъските. Пенеста черна вълна залива края на кея, после се отдръпва и отнася оръжието. Със същия нокът Деуш Бранкя повдига лицето на противника си, закачил го е за нежната кожа под брадичката. Стрикланд подсмърча, опитва се да държи очите си затворени, но не успява. Лицата им са на сантиметри едно от друго. По бузите на войника се стичат сълзи. Капят по нокътя на Деуш Бранкя и се стичат надолу към бляскавите люспи. Стрикланд отваря уста и се радва, тук, най-накрая, да чуе завръщането на гласа си. Шепне тихо:

— Ти си бог. Съжалявам.

Деуш Бранкя накланя глава настрани, сякаш обмисля изказването му. След това с едно просто действие издърпва нокът изпод брадичката на Стрикланд, опира го в шията му и я разрязва.

Ричард се чувства разтворен. Усещането не е лошо. Бил е затворен прекалено здраво, мисли си, и то твърде дълго. В главата му олеква. Поглежда надолу. Кръвта блика от прерязаното му гърло, плиска се по гърдите му. Изпразва го от всичко. Маймунките. Генерал Хойт. Лейни. Децата. Греховете му. Онова, което остава от Ричард Стрикланд, е началото на началата, както е бил роден — съд, който не съдържа друго, освен потенциал. Пада назад. Не, Деуш Бранкя го спуска надолу, полага го във вода, мека и топла като одеяло. Стрикланд е щастлив. Очните му ямки се изпълват с дъжд. Вода е всичко, което вижда. Това е краят. Но той се смее, докато умира. Понеже това е и начало.

32

Джайлс вижда утвърждаването на цивилизацията върху дивото в природата. Коли с примигващи лампи и вой на гладни бебета. Мъже в униформи и дъждобрани — тичат към кейовете, придържат с ръце подскачащите колани с оборудването си. Спират с пързаляне пред животните, струпани в подножието на кея — не са такова множество като преди, но все пак впечатляват. Започнали са да се трупат и зяпачи — хора, които не биха излезли в буря като тази, освен за да потърсят невероятните цветове, които са видели да струят от кея — може би е някакъв луд, който изстрелва фойерверки в пороя, знае ли човек.

Джайлс кашля вода от дробовете си. Би трябвало да е мъртъв. Спомня си как се удари в речното дъно и греба трескаво, за да изплува, но мъртвото течение го грабна и го понесе към залива. За китката го хвана нечия ръка и го издърпа обратно на кея. Кожата му беше хлъзгава от водата, но дланта не го изпусна, защото беше грапава и мазолеста от стъргалките и вечното бутане на метли и мопове — длан като на Елайза.

Оказва се чернокожата, която Джайлс е видял на товарната рампа на „Окам“, невинната им помощничка. Няма идея как се е озовала тук, но тази жена не спира да го изумява: пълничка, на средна възраст, с дар да се появява изневиделица в трудни моменти, водена от неограничен запас на смелост. В секундата, в която художникът се е вкопчил в кея, тя вече е извадила четката от джоба му и е нападнала човека с оръжието. Сега този тип е мъртъв, а от гърлото му блика толкова кръв, че дори мощните вълни не могат да я измият цялата.

Джайлс се мъчи да се надигне на лакът. Жената го придърпва, треперещ, плътно до себе си. Тежкото им дишане влиза в ритъм, докато се взират през пръските към създанието, което се изправя, изтръсква кръвта на жертвата от нокътя си и тръгва на ципести крака към отпуснатото тяло на Елайза, а разкошните му светлини гаснат с всяка крачка.

— Тя дали… — хрипти Джайлс.

— Не знам — отвръща жената.

— Горе ръцете! — крещят зад гърба им.

Създанието не обръща внимание. Вдига Елайза от кея.

Виковете се променят на:

— Остави жената долу!

Но и това не оказва ефект. Създанието застива за миг на място, очертано като черно петно на фона на речната пяна и сребърния дъжд — висок и силен силует на ръба на Америка. Джайлс е твърде изтощен и твърде смазан от мъка, за да извика, но безмълвно произнася „сбогом“ — отправя го и към създанието, чийто лечебен досег му е дал силата да устои на удавянето тази нощ, и към най-добрата си приятелка, която му даде силата да не се удави през последните двайсет години.

Без нито звук, без да цопне дори, създанието, както е с Елайза в прегръдките си, се гмурка във водата.

Най-сетне войниците се втурват, обувките им джапат по кея. Въоръжените с огнестрелни оръжия стигат чак до далечния край. Придържат шапките на главите си заради бесния вятър, докато се опитват да проследят лъчите на фенерчетата, с които осветяват вълните. Онези с медицинското оборудване първо коленичат до мъртвеца, а после до Джайлс и жената. Медик прокарва ръце по главата и шията на художника и опипва торса му.

— Пострадали ли сте?

— Разбира се, че е пострадал — отрязва жената, която го държи. — Всички сме пострадали.

Джайлс се самоизненадва с кикот. Елайза ще му липсва. О, само колко ще му липсва — всяка нощ, сякаш е сутрин и всяка сутрин, сякаш е следобед; всеки път, когато стомахът му изкурка, понеже е забравил да яде. Обичал я е. Не, не е правилно да го каже така. Обича я. Незнайно как, но е сигурен, че тя не си е отишла и никога няма да си отиде. Ами тази жена? Спасителката му. Убеден е, че вече обича и нея.

— Вие сигурно сте Джайлс — казва тя, докато медикът я преглежда.

— А вие трябва да сте Зелда.

Абсурдността на официалното запознанство при такива апокалиптични обстоятелства кара и двамата да се усмихнат. Джайлс си мисли за Елейн Стрикланд, която изчезна, преди да успее да й обясни колко много означава за него. Няма да допусне тази грешка втори път. Пресяга се и хваща Зелда за ръката. Солената вода плисва между дланите им и ги запечатва завинаги. Тя обляга главата му на рамото си, а дъждът барабани по тях, претопява ги — или поне с такова чувство остава той — в едно създание…

— Мислиш ли — подема Зелда.

Джайлс се опитва да й помогне:

— Че те…

— Там долу, така де — продължава тя, — дали биха могли…?

И двамата не успяват да изрекат мисълта докрай. Това не е проблем — наясно са какъв е въпросът, както и знаят много добре, че никога няма да научат окончателния отговор. Джайлс стиска ръката на Зелда и въздиша, загледан как струята на дъха му — все още силна, забелязва той — се разтваря под пороя, който, както му се струва, най-сетне отслабва. Изчаква чак докато ги увият в болнични одеяла и вече след като са качени в линейката, която са настояли да споделят, и много след като Зелда навярно е забравила въпроса, художникът й предлага най-добрия според него отговор.

33

Елайза потъва. Юмрукът на Посейдон я грабва, търкаля я напред-назад, както крокодил върти плячката си. Тя два пъти се е изтласквала на повърхността само за да зърне Балтимор — нейната родна суша — да се смалява до мижаво блещукане. Простреляна е и не може да рита с крака, и потъва за последен път. Там долу е тъмно. Няма въздух. Има само налягане като десетки ръце, които се притискат към плътта й, за да затворят раната. Въпреки това кръвта се лее, разтваря се във водата — алена панделка в замяна на оръфания халат, който стихията е отнесла отдавна.

Елайза разтваря устни и оставя студената вода да се влее в нея.

От чернотата се издига той. Прилича й на пасаж бляскави рибки, преди люспите му да се разкрият като всяка една от милионите точици светлина. Той носи със себе си същинско подводно слънце и в сиянието Елайза го наблюдава как се движи по невъобразим начин. Той не се намира във водата, а по-скоро е част от нея, крачи гордо през пластовете й все едно е на тротоар — страхотен номер, още повече че после се бунтува срещу гравитацията и прави пирует като цвете, понесено от вятъра. С перфектна прецизност пресреща Елайза с целувка по главата. Прегръща я и я обвива в пашкула на подводното си слънце. Широките му длани се плъзгат по гърба й, обхващат голите й рамене и се гмуркат между гърдите й. След това той се отдръпва леко, за да я подкрепя, все едно тя е дете на колело, което тепърва започва да се учи.

Елайза примигва, клепачите й отмятат встрани фунтове вода. Дупката в гърдите й е изчезнала. Изненадата е, че изобщо не е изненадана — изпитва само леко, приятно въодушевление. Вдига поглед и заварва създанието да плува от дясната й страна, държи се само за ръката й. Елайза осъзнава какво се подготвя да стори то. Клати глава, но косата й плава като водорасли. Тя не е готова. Вдига свободната си ръка да изрази с жест колебанията си, но човешкият й крайник се движи прекалено бавно през водата. Създанието я пуска и тя пада, пада, пада, макар че е трудно да се каже накъде се носи в толкова тъмна бездна. Може би всъщност се издига, издига, издига… Подритва с крака. Прекрасните сребърни обувки на Джулия се превъртат покрай нея като екзотични риби. Вече не й трябват.

Той отново изплува от дълбините. Двамата стоят един срещу друг в празнотата на водния стълб, нови и голи, океанът е техният рай. Хрилете му се разтварят и свиват. И Елайза диша. Не разбира как — а и не я е грижа — защото водният въздух е чудесен! Има вкус на захар и ягоди, изпълва я с прилив на енергия, какъвто никога не е изпитвала. Не успява да се сдържи и се разсмива. От устата й бликват мехурчета и създанието игриво ги плясва. Елайза посяга, милва меките му хриле. Вярва, че може да го гледа до безкрай.

И защо ли да не може? В нея нещо е започнало да се раздува. Това са органите, осъзнава, които караха Матроната — вероятно единственият човек, който знае истината — да я нарича „чудовище“. Елайза не изпитва омраза към възпитателката си — наясно е, че тук долу омразата е безцелна. Тук, долу, прегръщаш враговете си, докато не се превърнат в твои приятели. Тук, долу, търсиш начин не да се слееш в едно цяло, а да станеш всички създания наведнъж и да си едновременно и Господ, и Хамос, и всички етапи помежду им. Промяната в нея не е само умствена. Тя е физическа, промяна на кожа и мускули. Да, пришествието на Елайза е настъпило. Цяла е. Съвършена.

Пресяга се към него. Към себе си. Няма разлика. Вече разбира как е възможно това. Прегръща го, той я прегръща, те се прегръщат и светът е мрак, светът е светлина, светът е грозота, светът е красота, и болка, и скръб, безвремие и същевременно вечност.

34

Ние чакаме ние гледаме ние слушаме ние чувстваме ние сме търпеливи ние винаги сме търпеливи но е трудно жената която обичаме отнема й много време толкова много да узнае да види да почувства да си спомни и не е щастие да я гледаме как се бори и не е щастие да я гледаме как я боли но и ние се борим всички се борим и болката и борбата са важни болката и борбата трябва да се случат за да се излекува тя ние всички сме излекувани понеже сме помогнали да се излекува тя и сега вече се случва случва се тук има разбиране и е прекрасно тя е прекрасна ние сме прекрасни и е хубава гледка щастлива гледка чертите на врата й чертите които тя мислеше за белези но не са белези хубава гледка да видиш как се цепват отварят се за хрилете отварят се хрилете да се разтворят широко хубава гледка и сега тя знае коя е и коя е била винаги тя е ние и говорим заедно сега чувстваме заедно и сега плуваме заедно в далечината в края в началото и приветстваме всички които желаят да ни последват приветстваме рибите приветстваме птиците приветстваме насекомите приветстваме четирикраките приветстваме двукраките приветстваме теб ///

ела с нас

Благодарности

Благодаря на Ричард Абейт, Аманда Краус, Рикардо Роса, Грант Розънбърг, Наталия Смирнов, Джулия Смит и Кристиан Тримър.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.